Jean-Marie Gustave Le Clézio

Sultens refreng

Oversatt av Tom Lotherington

Jean-Marie Gustave Le Clézio

Sultens refreng

Oversatt av Tom Lotherington

Jemia, forever

Sulten min er du, Anne, Anne,

ri ditt esel ut på landet.

Er det noe jeg har smak for, er det

stein og sand og jord.

Ding! ding! ding! ding! Spise luft,

ete gråstein, kull og jern.

Sult, min sult, dra ut på beite

der lydene gror!

Trekk ut den glade giften

av blomsterjord!

Arthur Rimbaud: Fêtes de la faim        

(«Sultefesten»)        

Sult vet jeg hva er, jeg har kjent den selv. Som barn på slutten av krigen er jeg en av dem som løper bortover veien ved siden av amerikanernes lastebiler, jeg strekker ut hendene for å ta imot tyggegummipakkene, sjokoladen og matpakkene som soldatene slenger fra seg. Som barn har jeg en sånn fetthunger at jeg drikker oljen fra sardinboksen, jeg slikker med fryd av transkjeen som bestemor mater meg med for at jeg skal bli stor og sterk. Jeg har et så kraftig behov for salt at jeg knasker hele håndfuller av grå saltkrystaller fra krukken på kjøkkenet.

Som barn fikk jeg en gang smake hvitt brød for første gang. Ikke brødet fra bakeren – det brødet hans, snarere grått enn grovt, bakt av skjemt mel og sagmugg, holdt på å ta livet av meg da jeg var tre år gammel. Dette var en firkantet loff, stekt i form med finmalt mel, luftig og velduftende og like hvitt som papiret jeg skriver på. Og når jeg skriver dette, merker jeg at tennene løper i vann, som om ingen tid var gått og jeg sto i direkte kontakt med min spede barndom. Den smeltende, tåkelette loffeskiven som jeg stapper i munnen og knapt har svelget før jeg ber om mer, mer, og hvis bestemor ikke hadde ryddet bort loffen og låst skapet, kunne jeg ha satt den til livs på et øyeblikk, spist til jeg ble syk. Det er nok ingenting som noensinne har frydet meg slik, aldri siden har jeg smakt noe som så fullstendig har stilt min sult, aldri har jeg fått noe jeg er blitt så mett av.

Jeg spiser amerikansk Spam. I lange tider etterpå tar jeg vare på blikkboksene, som er åpnet med hermetikknøkkel, og lager krigsskip av dem, maler dem grå med stor flid. Det lyserøde innholdet, med en geléaktig kant og litt såpeaktig smak, er nok til å gjøre meg lykkelig. Lukten av friskt kjøtt, det tynne belegget av fett som dette kjøttproduktet etterlater på tungen og som legger seg langt ned i svelget. Senere i verden, for andre mennesker, for dem som ikke har kjent sult, må denne boksematen fremstå som ensbetydende med skrekk og gru, som fattigmannskost. Jeg fant den igjen senere i Mexico, i Belize, i butikkene i Chetumal, i Felipe Carrillo Puerto og Orange Walk. Der kalles den carne del diablo, djevelens kjøtt. Den samme Spamen i den blå boksen prydet med et bilde av en kjøttklump oppskåret i skiver på et salatblad.

Og tørrmelk også. Sikkert utdelt på Røde kors-stasjoner, store, sylindriske bokser med en dyprød nellik på. Lenge er dette for meg selve herligheten, en luksus og en nytelse. Jeg graver opp fulle skjeer av det hvite pulveret og langer det i meg så jeg nesten kveles. Også her kan jeg snakke om lykke. Ingen krem, ingen kake, ingen dessert har noensinne senere gjort meg lykkeligere enn dette. Det er varmt, kompakt, bare så vidt saltet, det knaser mot tennene og tannkjøttet, renner tyktflytende ned i svelget.

Denne sulten er i meg. Jeg kan ikke glemme den. Den skrur på et skarpt lys som hindrer meg i å glemme min barndom. Uten den ville jeg antagelig ikke ha beholdt minnet om denne tiden, disse lange årene med mangel på alt. Var jeg ulykkelig? Jeg vet ikke. Jeg husker bare en dag jeg våknet opp og endelig kjente fortryllelsen over å føle meg mett. Det altfor hvite, altfor myke brødet som lukter så altfor godt, fiskeoljen som flyter ned i halsen på meg, de grove saltkrystallene, de toppede skjeene med melkepulver som blir til en deigklump innerst i munnhulen, mot tungen, det er da jeg begynner å leve. Jeg kommer ut av de grå årene, jeg stiger inn i lyset. Jeg er fri. Jeg eksisterer.

Det er en annen sult det skal handle om i den følgende historien.

I

Det lilla huset

Ethel. Hun står utenfor inngangen til parken. Det er kveld. Lyset er mildt, perlegrått. Det er kanskje et tordenvær som buldrer ute over Seinen. Hun holder godt tak i Monsieur Solimans hånd. Hun er så vidt ti år, hun er liten ennå, hodet hennes når så vidt grandonkelen til hoften. Foran dem er det liksom reist en by midt mellom trærne i Vincennes-parken, der er det tårn, minareter, takkupler. Store mengder folk har satt opp farten på boulevardene. Plutselig braker det truende uværet løs, og det varme regnet får det til å stå en sky av damp opp over byen. I samme øyeblikk har hundrevis av svarte paraplyer åpnet seg. Den gamle herren har glemt sin. Idet de tunge dråpene begynner å falle, nøler han. Men Ethel drar ham i hånden, og sammen løper de tvers over boulevarden til skråtaket over inngangsporten, foran hestedrosjene og bilene. Hun trekker ham etter venstre hånd, og med den høyre holder grandonkelen hatten på plass på den spisse skallen sin. Når han løper, flagrer det grå kinnskjegget i takt, og det ler Ethel av, og da han ser henne le, ler han også, helt til de stanser og finner ly under et kastanjetre.

Det er et vidunderlig sted. Ethel har aldri sett, aldri drømt om maken. De var kommet fra Porte de Picpus, gjennom inngangen og videre langs museet, der en folkemengde står og trenger seg sammen. Monsieur Soliman er ikke interessert. «Museer kan du alltid få sett,» sier han. Monsieur Soliman har en plan. Det er derfor han ville ha med seg Ethel. Hun har forsøkt å få vite det, i flere dager har hun stilt ham spørsmål. Hun er temmelig lur, det er det grandonkelen hennes sier. Hun vet hvordan hun kan få lokket ham til å røpe seg. «Hvis det skal være en overraskelse, og jeg forteller deg det? Hvor er da overraskelsen?» Ethel forsøkte igjen. «Du kan vel i hvert fall la meg gjette.» Han sitter i godstolen etter middag og røyker sigaren sin. Ethel blåser på sigarrøyken. «Er det spiselig? Kan det drikkes? Er det en pen kjole?» Men Monsieur Soliman holder stand. Han røyker sigaren og drikker konjakken sin som han pleier. «Du får se i morgen.» Etter dette får ikke Ethel sove. Hele natten ligger hun og snur og vrir seg i den lille jernsengen som knirker noe veldig. Hun sovner først på morgenkvisten og har vondt for å våkne da moren kommer klokken ti for å få henne med til formiddagsmat hos tantene. Monsieur Soliman er ikke kommet ennå. Men det er jo ikke langt fra Boulevard du Montparnasse til Rue du Cotentin. Et kvarters gange, og Monsieur Soliman er sprek til bens. Han går rak i ryggen, med den svarte hatten skrudd fast på issen, og stokken med sølvhåndtaket som ikke er nedi bakken. Selv gjennom larmen i gaten sier Ethel hun kan høre ham komme på langt hold, med den rytmiske klangen av de jernbeslåtte støvelhælene mot fortauet. Hun sier det er samme lyd som en hest. Hun liker godt å sammenligne Monsieur Soliman med en hest, og han har heller ikke noe imot det, og rett som det er vipper han henne, tross sin åtti års alder, opp på skuldrene og traver rundt i parken med henne, og han er så høy at hun kan ta på de nederste grenene.

Det har sluttet å regne, de går og leier hverandre hele veien bort til dammen. Under den overskyede himmelen virker den som en stor, buet innsjø, omtrent som en sump. Monsieur Soliman snakker ofte om sjøer og sumpland han har sett i gamle dager i Afrika, da han var militærlege i Fransk Kongo. Hun liker å høre ham snakke. Det er bare henne Monsieur Soliman forteller historiene sine til. Alt hun vet om verden er det han som har fortalt henne. Ute på vannet får Ethel øye på noen ender og en litt gul svane som ser ut til å kjede seg. De kommer forbi en øy som noen har bygd et gresk tempel på. Folk trenger seg sammen for å komme seg over gangbroen, og Monsieur Soliman spør, men det er tydelig at han bare spør for ordens skyld: «Har du lyst …?» Det er for mye folk, og Ethel haler i grandonkelens hånd. «Nei da, vi går heller rett til India!» De går langs vannkanten mot strømmen av folk. Folk viker til side for denne høyreiste mannen med regnkappen og den gammeldagse hatten og denne lyshårede lille piken i søndagskjole med vaffelsøm og støvletter. Ethel er stolt av å gå sammen med Monsieur Soliman. Hun har følelsen av å være sammen med en kjempe, en mann som kan brøyte seg vei gjennom hva det skulle være av kaos i verden.

Folk går den andre veien nå, mot enden av vannet. Opp over trærne får Ethel se noen merkelige, sementgrå tårn. På et skilt staver hun seg frem, møysommelig: «Ang … kor …»

«Vat!» avrunder Monsieur Soliman. «Angkor Vat. Det er navnet på et tempel i Kambodsja. Det er visst godt laget, men først vil jeg vise deg noe annet.» Det er noe han har tenkt på. Og dessuten vil ikke Monsieur Soliman gå i samme retning som flokken. Han trives ikke med kollektive bevegelser. Ethel har ofte hørt det bli sagt om grandonkelen: «Han er en original.» Moren hennes forsvarer ham, sikkert fordi det er onkelen hennes: «Han er veldig snill.»

Han oppdro henne strengt. Da faren hennes døde, var det han som tok seg av henne. Men hun så ham ikke mye, han var alltid langt borte, på den andre siden av kloden. Hun er glad i ham. Hun er kanskje enda mer beveget av at denne gamle, store mannen er så inntatt i Ethel. Det er som om hun endelig får se hans hjerte åpne seg, etter et ensomt og forherdet liv.

En sidevei tar av fra vannkanten. Ikke så mange går tur her. På et skilt står det: DE GAMLE KOLONIENE. Under der står navnene, som Ethel leser sakte:

RÉUNION

GUADELOUPE

MARTINIQUE

SOMALIA

NY-CALEDONIA

GUYANA

FRANSK INDIA

Det er hit Monsieur Soliman vil.

Det ligger i en lysning et stykke bort fra sjøen. Noen hytter med stråtak, andre med murvegger reist på påler som imiterer palmestammer. Det ser ut som en landsby. I midten er det en slags gruslagt plass der det er satt ut stoler. Noen besøkende har satt seg, kvinner i lange kjoler, ennå med oppslått paraply, men nå er det solen som har overtatt, og paraplyene brukes som parasoller. Herrene har lagt lommetørklær over stolene for å tørke av regndråpene.

«Så nydelig!» Ethel kunne ikke bare seg for å rope høyt utenfor Martinique-paviljongen. På husfasaden (av typen stråhytte, her også) henger det utskårne blomster og sydfrukter, ananas, papaya, bananer, buketter av hibiscus og paradisfugler.

«Ja, det er pent … Vil du gå inn og se?»

Men han stilte spørsmålet akkurat som for litt siden, med den samme nølende stemmen, og dessuten står han der og holder Ethel i hånden og rører seg ikke. Hun forstår, hun sier: «Senere, hvis du vil?»

«I alle fall er det ikke noe der inne.» Gjennom døren får Ethel øye på en mørkhudet kvinne med rød turban på hodet, hun ser ut av døren uten å smile. Hun tenker at hun gjerne skulle ha sett på henne, tatt på kjolen hennes, snakket med henne, hun ser lei seg ut i ansiktet. Men hun sier ikke noe til grandonkelen. Han leier henne bort til den andre siden av torvet, til Fransk Indias paviljong.

Huset er ikke stort. Det trekker ikke folk. Folkehopen går forbi uten å stanse, flyter av gårde i ett sig, svarte dresser, svarte hatter, en liten rasling i kvinnenes kjoler, fjærhattene deres, hatter med fruktoppsatser og slør. Ett og annet barn på slep kaster stjålne blikk til side, på dem, på Ethel og Monsieur Soliman som går imot, tvers gjennom. De går mot monumentene, klippene, templene, de høye tårnene som svever over tretoppene som artiskokker.

Hun har ikke engang spurt om hva det er, det der borte. Han må ha mumlet en forklaring: «Det er en kopi av Angkor Vat-tempelet, jeg kan ta deg med og se på det i virkeligheten en gang, hvis du vil.» Monsieur Soliman liker ikke kopier, han er bare interessert i det virkelige, ikke noe annet.

Han har stanset foran huset. Det blodfulle ansiktet uttrykker fullkommen tilfredshet. Uten et ord klemmer han hånden til Ethel, og sammen stiger de opp tretrappen, opp til avsatsen. Det er et helt enkelt hus av lyst tre, omgitt av en veranda med søyler. Vinduene er høye, tilgitret med utskårne sjalusier av mørkt tre. Taket nesten flatt, tekket med glassert takstein og med et slags lite tårn med skyteskår på toppen. Da de går inn, er det ingen der. I midten av huset er det en indre gård der lyset strømmer ned fra tårnet og bader gårdsrommet i et underlig, lilla lysskjær. På siden av denne patioen er det et rundt basseng som speiler himmelen. Vannet er så stille at Ethel et øyeblikk trodde det virkelig var et speil. Hun har stanset med hamrende hjerte, og Monsieur Soliman står også stille, med hodet litt bakover for å betrakte kuppelen over patioen. Fra lysrør inni noen nisjer av tre som er stilt i jevn åttekant, kommer det et lett farget lys, uvirkelig som røyk, hortensiafarget, samme farge som skumringen ute over havet.

Det er noe som skjelver. Noe som ikke er ferdiggjort, noe litt magisk. Det at det ikke er noen der, sikkert. Som om dette var det virkelige tempelet, forlatt midt ute i jungelen, og Ethel kunne tro hun hørte suset i trærne, de skarpe, hese skrikene, villdyrenes silkemyke poter i underskogen, hun grøsser og klemmer seg inntil grandonkelen.

Monsieur Soliman rører seg ikke. Han står ubevegelig midt i patioen, under lyskuppelen, det elektriske lyset farger ansiktet hans lilla, og bakkenbartene er to blå flammer. Nå har Ethel skjønt det. Det var grandonkelens sinnsbevegelse som fikk henne til å grøsse. For at en så stor og sterk mann skal bli stående ubevegelig, må det være en hemmelighet med dette huset, en vidunderlig og farlig og skjør hemmelighet, og ved den minste bevegelse vil alt bli borte.

Nå begynner han å snakke som om alt dette var hans.

«Der kan jeg sette sekretæren min, og de to bokhyllene der … Der kan spinettet stå, og innerst de afrikanske skulpturene i svart tre, i denne belysningen får de det som hjemme, og endelig kan jeg få rullet ut det store berberiske gulvteppet …»

Hun skjønner ikke helt. Hun følger etter den høye mannen der han går fra det ene rommet til det andre, med en slags utålmodighet hun ikke har sett før. Til slutt er han tilbake i patioen, han setter seg i trappen fra avsatsen og ser på himmelspeilet i bassenget, og det er som om de sammen betraktet solnedgangen over lagunen langt borte, et annet sted, på den andre siden av kloden, i India, på Mauritius, hans barndoms land.

Det er som en drøm. Når hun tenker tilbake på det, er det den lilla fargen og den glitrende skiven i bassenget som speiler himmelen, som kommer inn over henne. En røyk fra fjerne tider, for veldig lenge siden. Nå er alt borte. Det som står igjen, er ikke minner, som om hun ikke var barn. Koloniutstillingen. Hun har bevart noe småtteri fra den dagen da hun gikk omkring på de gruslagte gangene med Monsieur Soliman.

«Her kan jeg ha den gamle gyngestolen min, det blir liksom under verandaen, og når det regner, kan jeg sitte og se på dråpene som prikker i vannet i bassenget. Det regner mye i Paris … Og så kan jeg oppdrette frosker, bare for å høre dem innvarsle regnet …»

«Hva spiser froskene?»

«Små fluer, nattsvermere, møll. Det er mye møll i Paris …»

«Planter måtte det også være, sånne flate som får lilla blomster.»

«Ja, lotusblomster. Heller nøkkeroser, for lotus ville dø om vinteren. Men ikke i det runde bassenget. Jeg skulle få meg et annet basseng til froskene, nederst i hagen. Dette her, speilbassenget, vil jeg skal være like glatt og blankt som en tallerken, så himmelen kan se seg selv i det.»

Monsieur Solimans fikse idé var det bare Ethel som kunne forstå. Da han fikk se tegningene til Utstillingen, hadde han straks valgt seg ut India-paviljongen, og kjøpt den. Han hadde avfeid nevøens planer. Ingen leiegård på hans tomt, ikke tale om å rokke ved et eneste tre. Han hadde fått plantet paulownia, cocculus og indisk laurbær. Alt var klart til å ta imot det ville påfunnet.

«Jeg har da aldri hatt planer om å bli noens husvert.»

For å forhindre Alexandres planer hadde han gjort Ethel til sin hovedarving. Det visste hun selvfølgelig ikke noe om. Eller kanskje han fortalte henne det en dag. Det var kort etter besøket på Utstillingen. De enkelte delene av Fransk Indias paviljong begynte å hope seg opp i hagen i Rue de l’Armorique. Til beskyttelse mot regnet hadde Monsieur Soliman dekket dem med en stor, svart og stygg presenning. Så tok han med seg Ethel bort til plankegjerdet som hagen lå skjult bak. Han låste opp hengelåsen på porten, og hun fikk se de svarte stablene som lå og glinset innerst på tomten, og hun ble stående som fjetret.

«Vet du hva det er?» spurte Monsieur Soliman og så listig ut.

«Det er det lilla huset.»

Han så beundrende på henne.

«Ja visst, det har du rett i.» Og han tilføyde: «Det lilla huset, det kan det hete, og det var du som fant på det.» Han klemte hånden hennes, og hun syntes hun kunne se patioen, galleriene og det blanke bassenget der den grå himmelen speilet seg. «Det skal bli ditt. Bare ditt.»

Men han snakket aldri om det igjen. Det var bare sånn Monsieur Soliman var. Han sa noe én gang, og så gjentok han det aldri.

Han hadde ventet lenge. Kanskje for lenge. Kanskje han heller ville drømme om det som skulle bli, enn å ta fatt på å gjøre det. De enkelte delene av Det lilla huset ble liggende under seilduken innerst i hagen og begynte å bli overgrodd av tornekratt. Men Monsieur Soliman tok stadig Ethel andaktsfullt med seg, minst en gang i måneden, inn på tomten. Om vinteren var trærne som sto omkring nakne, men de Monsieur Soliman hadde fått plantet, holdt seg grønne. Cocculusen og de indiske laurbærtrærne dannet et mørkt grønnsvær som minnet mer om utkanten av en skog enn om en hage i byen. Nabotomten tilhørte en viss herr Conard, et sånt navn det ikke går an å finne på [1]. Han var en av de eldste beboerne i strøket, sønn av han som hadde anlagt gaten i 1887. Han mente seg å besitte en viss autoritet og henvendte seg en dag til Monsieur Soliman: «Jeg har lagt merke til at kirsebærtrærne mine står i skyggen fra tolv til tre, på grunn av de eksotiske trærne Deres.»

Ethels grandonkel kom da med et slående svar: «Og det er noe jeg for min del driter i.» Det var første gang Ethel hørte dette uttrykket, da faren hennes gjenfortalte det med en høy latter. Det at onkelen kunne snakke så grovt som en plankekjører, eller snarere som en soldat (som Alexandre bemerket), syntes Ethel var flott. Og samtidig visste hun at hun aldri kunne bruke slike ord, særlig ikke overfor han som hadde sagt det. Men det var bra sånn.

Før arbeidet med gjenoppbyggingen av Det lilla huset kunne komme i gang, ble Monsieur Soliman syk. Den siste gangen Ethel ble med ham på tomten, fikk hun se noe rart. Alt ugresset som hadde inntatt hagen, var slått helt ned, og presenningen var befridd for tornekrattet. På porten i gjerdet ut mot gaten var det hengt opp en plakat med byggetillatelsen på. Den oppga noe hun aldri har glemt: «Oppføring av bolighus i tre på ett plan.» Monsieur Soliman hadde vært nødt til å slåss mot sin fiende Conard som motsatte seg hele byggeprosjektet, idet det etter hans utsagn var troende til å trekke med seg termitter inn i Paris. Men støtten fra arkitekten som hadde tegnet boligen, en herr Perotin, hadde overbevist byplanmyndighetene, og tillatelse ble gitt.

På den avdekkede tomten var det satt staker i jorden, og mellom stakene var det strukket tråder som avtegnet husets omriss. Det Ethel bet merke i, var de lilla strekene bortover på bakken. Snorene var innsatt med kritt, og det var det som hadde laget slike spor når de slo mot jorden. Monsieur Soliman hadde vist Ethel hvordan man avsatte disse merkene. Med stokken sin strammet han tråden og slapp den, med en lyd som når man slipper en buestreng. Det sa et dypt dsjing! og enda litt lilla pulver ble liggende på bakken.

Det var siste gang. Det er det minnet Ethel har bevart, som om det milde lyset inne i Det lilla huset hadde farget av på krittet som laget streker på bakken.

Den vinteren, da Ethel gikk i sitt trettende år, døde Monsieur Soliman. Først lå han syk. Han fikk ikke puste. Han lå så lang han var rett ut i sengen, i soveværelset i leiligheten på Boulevard du Montparnasse. Hun så ham der, blek, med ansiktet gjengrodd av skjegg og uttrykksløse øyne, og det skremte henne. Han skar en grimase og sa: «Det er vanskelig å dø … det tar tid, det tar tid.» Som om hun kunne forstå. Da hun kom hjem, fortalte hun hva Monsieur Soliman hadde sagt. Men moren hennes forklarte ingenting. Hun bare sukket: «Vi må be for grandonkelen din.» Ethel hadde ikke bedt, for hun visste ikke hva hun skulle be om. At han måtte dø fort, eller at han skulle bli frisk? Og hun tenkte bare på Det lilla huset og håpet at Monsieur Soliman ville få tid til å pakke det ut av den tjærebredde presenningen og reise det på strekene.

Men det regnet mye i oktober, og hun tenkte at strekene ble vasket bort. Det var kanskje da hun skjønte at grandonkelen kom til å dø.

Fotnoter

[1]

Monsieur Conard – «herr Drittsekk». (O.a.)