George Pelecanos

Andelen

Oversatt av Rune Larsstuvold

George Pelecanos

Andelen

Oversatt av Rune Larsstuvold

Til moren min, Ruby Pelecanos

EN

De befant seg i et hjørnekontor i andre etasje der en vindusrekke gav utsikt over krysset mellom D Street og 5th Street, i en husrekke i nærheten av det føderale tinghuset. Tom Petersen, stor og lys, satt bak skrivebordet sitt i en persiskmønstret skjorte som hang løst utenpå, jeans og lærstøvler. Spero Lucas, i arbeidsklær fra Carhartt, satt på en pinnestol foran skrivebordet. Petersen var forsvarsadvokat med egen praksis. Lucas var en av etterforskerne hans.

En notisbok i svart engelsk skinn på størrelse med en lommebibel lå åpen i hånden til Lucas. Han noterte noe i boken.

«Alt står i dokumentene jeg skal gi deg,» sa Petersen med voksende utålmodighet. «Du trenger ikke notere.»

«Jeg vil helst det,» sa Lucas.

«Da vet jeg ikke om du hører etter.»

«Jeg hører. Hvor var det de rappa den GMC Denali-en?»

«De tok den oppe i Manor Park, i Peabody Street. I nærheten av den offentlige parken, tvers overfor radiotårnene.»

«Bak politistasjonen?»

«Rett bak stasjonen til fjerde distrikt.»

«Ganske dristig,» sa Lucas. «Hvor mange gutter var det?»

«To. Dessverre var min klient, David Hawkins, den som satt bak rattet.»

«Har du bare ham?»

«Den andre gutten, Duron Gaskins, har fått oppnevnt en offentlig forsvarer.»

«Duron,» sa Lucas.

Petersen trakk på skuldrene. «Samme navn som malingen.»

«Hvordan kunne David ha sånn flaks at han fikk en hingst som deg?»

«Jeg representerer faren hans i en annen sak,» sa Petersen.

«Så dette er en slags tjeneste.»

«En fire-hundre-dollar-i-timen-tjeneste.»

Lucas begynte å bli stiv i ryggen. Han skiftet stilling på stolen. «Gi meg noen detaljer.»

Petersen skjøv et saksomslag i tynn, brun kartong over skrivebordet. «Her.»

«Snakk til meg.»

«Hva er det du vil vite?»

«Vi kan jo begynne med hvordan de gjorde det?»

«Stjal kjøretøyet? Det var enkelt. Guttene gikk bortover gata, skulle ha vært på skolen, men altså. Det er tidlig om morgenen, kaldt som faen. Du husker den perioden i februar? En dame kommer ut fra leiligheten sin, starter SUV-en, og så lar hun den gå på tomgang og går inn i leiligheten igjen.»

«Hun hadde glemt noe?»

«Hun ville varme opp bilen før hun dro på jobb.»

«Forsikringsselskapene liker ikke sånt.»

«Dessuten lot hun førerdøren stå ulåst. Og siden de var tenåringsgutter, så hoppet de naturligvis inn og tok seg en tur.»

«Det ville jeg ha gjort,» sa Lucas.

«Du gjorde det, husker jeg.»

«Hva skjedde så?»

«Fra Peabody kjørte David sørover 9th Street til Missouri Avenue, så kjørte han østover. Han kom inn på North Capitol Road ved Rock Creek Cemetery og tok den snarveien vestover, den som går forbi soldathjemmet.»

«Det er Allison Street,» sa Lucas som begynte å se det for seg, som om han studerte et detaljkart. Han kjente D.C. like godt som en politimann, fordi han var der ute, på gateplan, det meste av tiden han var våken. Når han ikke måtte bruke bilen sin, syklet Lucas rundt i byen. Om kvelden gikk han ofte til fots.

«Det var her de fikk problemer. David, husk nå at han er femten, uten særlig kjøretrening så vidt jeg vet, han mister kontrollen over SUV-en. Streifer borti en dame i en Buick, og det slår henne ut av veibanen hennes og inn i et par parkerte biler.»

«Nå er de vel kommet inn på Rock Creek Church Road.»

«Jepp, det er der de er,» sa Petersen. «Dama i Buick-en? Hevder hun har skadet nakken.»

«Det er ikke bra.»

«Jeg skal komme fram til noe med advokaten hennes.»

«Faren til denne gutten må være stinn.»

«Det er han.»

«Det er her politiet kommer inn i bildet?»

«Tilfeldigvis står det en politibil med snuten ut, på hjørnet av 2nd Street og Varnum Street, og går på tomgang med et par uniformerte i, som ser denne kollisjonen.»

«Og jakten er i gang.»

«Det tok politimannen et halvt minutt å sette fra seg kaffen og slå på sirener og blålys. Da visste David allerede at han var svidd, og han bykser over på fortauet og skjærer rett inn på Upshur Street.»

«Kjøring på fortauet, den er bra.»

«Unnlate å stanse og flykte fra politiet, stikke av fra et ulykkessted, biltyveri …»

«Gutten har flere hyllemeter med problemer.»

«Han får sleng når han kommer ut på Upshur. Retter den opp og gir full pinne. Du vet der Upshur går vestover – »

«Det er en lang, rett strekning. Nedoverbakke.»

Petersen lente seg forover, tent. «Gutten hyler nedover Upshur, Spero. Blåser Wale eller hva det er på full guffe ut av vinduene til alle kanter.»

«Ne-hei,» sa Lucas og humret.

«Hva?»

«Nå finner du på no’ dritt. Du vet ikke hva de hørte på.»

«Sant nok. De er på vei nedover Upshur, patruljebilen er ganske langt bak, men tar innpå og er etter dem. Omsider når guttene våre den handlegata som går ned mot Georgia Avenue, ved 9th Street.»

«Jeg vet hvor det er,» sa Lucas. Han tegnet et kart i full fart i notisboken.

«Og der er det en politibil til,» sa Petersen, «parkert i gata akkurat der. Føreren venter på partneren sin, som er inne og får tak i en pakke røyk i en liten kolonial de har der i gata.»

«Hvilken kolonial?» sa Lucas.

«Jeg vet ikke navnet på den. Spansk sjappe, i 800-kvartalet, på nordsiden av Upshur. Øl og vin, baconcrisp, den slags varer. Det står i papirene, sammen med adressen. Det neste som skjer, er at David får se denne politibilen, og jeg antar at han får panikk, og det er her han gjør den siste tabben. Han kaster seg skarpt inn til høyre, inn i et smug, like før 9th Street.»

«Og?»

«Det står en bil parkert i smuget og stenger veien for dem. Guttene kommer seg ut av bilen og løper; David Hawkins blir pågrepet i gata. Den andre gutten, Duron, blir tatt en liten stund etterpå når han prøver å gjemme seg på toalettet i en salvadoransk restaurant rundt hjørnet.»

«Hvem arresterte David?»

«Politimannen som ventet i patruljebilen. En Clarence Jackson. Da var også bilen som hadde forfulgt dem, kommet til åstedet.»

«Hvordan visste betjent Jackson at David var en av guttene i bilen?»

«I rapporten sin uttalte Jackson at han observerte to gutter komme ut av en SUV som de hadde kjørt inn i smuget. Jackson nådde David først. Betjentene som hadde kommet til, arresterte Duron i restauranten.»

«Hvor stod betjent Jackson parkert da han så dette?»

«Det står i papirene.»

Lucas satt stille en lang stund og stirret ut i luften. Han lukket notisboken og reiste seg fra stolen. Han var én åtti høy, veide nitti kilo, hadde flat mage og kraftig bryst og skuldre. Håret var svart, og han holdt det kortklippet. Øynene var grønne, gullspettet og ofte uleselige. Han var tjueni år gammel.

Petersen så at Lucas strakte på seg. «Beklager. Den stolen er uforsonlig.»

«Det er disse tregulvene. Stolen står rart på dem fordi plankene er skjeve.»

«Dette huset er fra attenhundretallet.»

«Poenget ditt er?»

«Gjenferd etter storheter går igjen i disse rommene. Begynner jeg å rote med gulvene, kan jeg irritere dem.»

En ung jusstudent fra George Washington University kom inn på Petersens kontor og slapp en stor bunke dokumenter ned på skrivebordet hans. Hun var mørkhåret, veldreid, og naturlig tiltrekkende. Tom Petersens praktikanter så mer eller mindre ut som yngre utgaver av hans slående vakre kone.

«Resymeet av Parker-saken,» sa kvinnen, som het Constance Kelly.

«Takk skal du ha,» sa Petersen. Han så Lucas beundre henne idet hun gikk ut.

Petersen reiste seg og gikk bort til østvinduet i kontoret sitt. Nedenfor, på gata, trakk advokater kofferter med hjul mot tinghuset, uniformerte og sivilkledde politifolk slengte dritt til hverandre, mødre snakket tålmodig og sint til sønnene sine, offentlige tjenestemenn tok røykepauser, og mennesker i alle farger og fasonger gikk inn og ut av Potbelly-sjappa i første etasje.

«Life’s rich pageant,» sa Petersen.

«Det er et rockealbum fra din tid, ikke sant?»

«Inspektør Clouseau, opprinnelig.»

«Der satte du meg fast.»

«Jeg har tjue års forsprang på deg. Noen ganger er perspektivet åpenbart. Andre ganger ikke.» Petersen betraktet ham med den respekten menn som ikke har vært i militæret, viser menn som har vært soldater. «Du har sett en del, ikke sant?»

«Det har vært interessant, så langt.» Lucas stakk notisboken i jakken og grep omslaget med David Hawkinssaken fra Petersens skrivebord.

«Ta med deg noe tilbake som jeg kan bruke,» sa Petersen.

Lucas nikket. «Jeg drar dit nå.»

Morgenen etter dro han innom Glenwood Cemetery i Northeast for å hilse på sin baba. Glenwood var en gammel, men velholdt gravlund, med endeløse, bølgende, høytliggende sletter der jordstykker med gravstøtter minnet om liv levd helt tilbake til 1800-tallet. Faren hans var gravlagt her, ved siden av sine egne foreldre, i den vestlige enden av anlegget, som grenset til blindveier fra North Capitol Road inn i et boligområde som het Stronghold. Bortenfor dette siste området med gravsteder skrådde landskapet nedover, og der gikk Bryant Street med en husrekke i et kort kvartal i en pent skrånende linje. Lucas så ned på farens støtte og la tolv roser på graven. Han bad en stille takksigelsesbønn for livet han var gitt, gjorde korsets tegn, og kom seg tilbake til firehjulstrekkeren sin.

Han kjørte en 2001-modell Jeep Cherokee, den gamle firkantede utgaven med den legendariske sekssylindrede rekkemotoren. Typen var gått ut av produksjon for flere år siden, men fordi den var robust og pålitelig var det fortsatt mange av dem på veien. I så henseende var den et eldre motstykke til den gamle Dodge Dart. Med den svarte Jeep-en, uten klistremerker eller logoer, og sitt praktiske arbeidsantrekk, gav Lucas et inntrykk som var fort glemt, en selger, kanskje, eller en måleravleser, rett og slett en vanlig arbeidskar som stille og fredelig holdt på med sitt rundt omkring i byen.

Lucas dro opp til Peabody og begynte å kjøre ruten til David Hawkins og hans venn Duron. Missouri Avenue, North Capitol Road, Allison Street, og så Rock Creek Church Road, der det hadde begynt å gå skeis. Han gjenkalte i minnet adrenalinstrømmen den dagen han og et par kompiser fra brytelaget hadde stjålet en bil, da de gikk på high school. Det spilte ingen rolle hvem som hadde foreslått det; de hadde vært med på det med stor entusiasme alle sammen, og alle var blitt pågrepet, satt i arrest og siktet. De hadde tilstått og bedt for seg, og fordi de var hvite og kom fra ordnede familieforhold, ble de idømt samfunnstjeneste og frihet under tilsyn. Det ble ingen gjentakelser; tabben til Lucas var en engangsforeteelse, og han hadde ikke noe ønske om å skjemme ut foreldrene på den måten igjen noensinne. Da han gikk inn i Marinekorpset, var domfellelsen strøket fra rullebladet.

Han forstod hvorfor David og Duron hadde stjålet SUV-en. Tenåringsgutter gjorde dumme ting; hjernene deres var koblet til impulsivitet og moro. Var ikke mer enn litt over ti år siden han selv hadde vært en av de uvørne guttene, han også, før 11. september og tjenesten i Irak. Et edruelig tiår, et tiår som stjal ungdomstiden fra ham.

Lucas kjørte vestover Upshur Street. Han gav full gass nedover bakken og kjørte inn til siden da han nådde handlegata, i nærheten av Georgia Avenue. Han så smuget, som gikk inn langs en lakserød bygning som nå stod tom, der guttene hadde gått i fella. Han kikket på nordsiden og sørsiden av strøket, og han studerte forretningene og gateplanen. I notisboken tegnet han et kart som viste plasseringen av de ulike etablissementene. På sørsiden: et begravelsesbyrå, et renseri, et gatekjøkken som tilbød kinesisk mat og biff og ost til å ta med hjem, en neglesalong og en frisørsalong; på nordsiden: en fortauskirke, en øl- og vinhandel, en møbel- og interiørforretning som virket for eksklusiv til å passe i strøket, en frisørsalong, en karibisk kafé, smuget, den lakserøde bygningen, enda et kinesisk-amerikansk hybridkjøkken, et ta-med-hjem-kjøkken som tilbød sjømat, et drikkevareutsalg, og på hjørnet en nedlagt barbersjappe. Mange av forretningene hadde skilt på engelsk og spansk i vinduene; det var svarte, latinamerikanere og noen få hvite ute i gata.

Han gikk ut av bilen og brukte iPhonen til å ta bilder av disse forretningene og plasseringen av dem i kvartalet. Ingen stilte ham spørsmål eller gikk i veien for ham. Han gikk rundt hjørnet og merket seg butikkopplegget i 9th Street: Petworth-kontoret til U.S. Post Office, et privatdetektivkontor, enda et begravelsesbyrå, den salvadoranske restauranten der Duron hadde prøvd å skjule seg, en broderiforretning, og en spansk kolonialbutikk på hjørnet som ikke hadde noe skilt på engelsk og var stengt med hengelås. Over døren til detektivbyrået var det et lysskilt der det stod «Strange Investigations» med flere av bokstavene forstørret av forstørrelsesglasslogoen som var plassert over dem. Han hadde hørt tale om mannen, Derek Strange, og den siste partneren hans, en middelaldrende greker som han ikke kunne huske navnet på.

Lucas gikk tilbake i sine egne spor, krysset Upshur Street og stilte seg ved siden av det kinesiske spisestedet, der betjent Clarence Jackson hadde oppgitt i rapporten sin at han hadde stått parkert, og han så at det faktisk var direkte innsyn i smuget derfra. Han tok et bilde med det perspektivet. Han kikket over gata på kolonialen der Jacksons partner hadde kjøpt seg røyk, og han så at det stod en brannhydrant utenfor. Det kunne forklare hvorfor Jackson hadde parkert på den andre siden av gata. Det ville vært den perfekte forklaringen, bortsett fra det faktum at Jackson var politimann.

Lucas krysset Upshur igjen og gikk inn i øl- og vinhandelen. Den var ren, velfylt med alkohol og matvarer innpakket i poser, og hadde stålreoler og store kjølere langs veggene. Bak disken med kassaapparatet stod en mann i førtiårsalderen, med rundt, brunt ansikt, i hvit skjorte som var åpen i halsen og avslørte et krusifiks av gull i et buskas av svart hår på brystet. Av holdningen hans og gull- og diamantringen han bar, antok Lucas at han var innehaveren. Da han ble spurt, bekreftet mannen dette. Lucas fortalte hva han het og presenterte seg ganske enkelt som «etterforsker». Han spurte om innehaveren, som kalte seg Odin, kunne huske den dagen arrestasjonene fant sted, og Odin sa at det gjorde han. Han spurte Odin hvor politimannen hadde stått parkert mens partneren hadde vært inne i kolonialen for å kjøpe seg røyk, og Odin sa: «Han stod uttafor.» Da Lucas bemerket at det var en brannhydrant der, sa Odin, som i likhet med mange hardt arbeidende latinamerikanere var tilhenger av lov og orden, ganske avvisende: «Men han er polti, han står hvor han vil!»

Lucas fikk opplysningene om hvor mannen kunne nås, takket ham, og gjorde et notat i boken sin om uttalen av Odins navn. Han forlot butikken og tok flere bilder av smuget med den tomme parkeringsplassen som ståsted. Han komponerte disse slik at brannhydranten var i forgrunnen på bildene.

Dagen etter satt Lucas på kanten av skrivebordet til Constance, praktikanten, og prøvde å overtale henne til et eller annet, da Petersen ropte på ham inne fra kontoret sitt.

«Vi bør fortsette denne samtalen senere,» sa Lucas.

«Syns du det?» sa Constance, som hadde en lokk av mørkt hår over det ene øyet, og små fregner over neseryggen. Hun minnet Lucas om en av de jentene som reklamerte for klesmerket J. Crew. Det var ingen antydning til smil i ansiktet hennes, men hun hadde et glimt i øyet, og Lucas visste at hvis han ville, så fikk han.

Petersen satt bak skrivebordet, den skrikende stripete skjorta hang løst, det lyse håret var ragget rundt ansiktet, og han så ut som en aldrende Brian Jones. Han studerte bilder på dataskjermen som kom fra en CD Lucas hadde brent av iPhone-fotografiene.

«Disse er interessante,» sa Petersen til Lucas, som nå stod ved siden av ham.

«De med hydranten i forgrunnen? De viser omtrent synsfeltet til betjent Jackson. Fra der han faktisk stod parkert, i motsetning til der han sa han stod parkert.»

«Han kunne ikke se langt inn i smuget derfra.»

«Han kunne bare ha sett åpningen, og dessuten bare en liten del av den. I rapporten står det at Denali-en ble funnet ved enden av den lakserøde bygningen. Så fra det ståstedet er det ikke på noen måte mulig at Jackson kunne ha sett David og Duron gå ut av den SUV-en.»

«Kan noen bevitne at Jackson stod parkert utenfor butikken?»

Lucas dro fram notisboken fra baklomma og åpnet den. «Innehaveren. Han heter Odin Nolasco.» Lucas stavet det, og Petersen skrev det ned. Lucas sa: «Det uttales Oh-diin. Jeg tror ikke han vil betvile en offisiell politirapport frivillig. Du blir nødt til å innstevne ham. Når du har ham i vitneboksen, må du behandle ham som et uvennlig vitne.»

«Takk for de juridiske rådene, advokat.»

«Jeg mener det.»

«Den visuelle identifiseringen av forbindelsen mellom guttene og SUV-en, det er det som er påtalemyndighetens sak.»

«Fant man ikke guttenes fingeravtrykk i Denali-en?»

«Avtrykkene deres var overalt. Men det er av mindre betydning enn det vi har her. Jeg vurderte en tilståelse, men nå vil jeg ha denne saken for retten. Får du inn i hodet på en jury i D.C. at en polititjenestemann har vitnet falskt for å kunne reise tiltale mot en tenåring, da kommer den juryen til å gå inn for frifinnelse i ni av ti tilfeller, selv om bevisene de står overfor, er aldri så fellende.»

«Vel, her er ammunisjonen din.» Lucas holdt fram notisboken. «Jeg har tegnet et kart over gatene, alt sammen er her, hvis du trenger dem.»

«Lucas-evangeliet.»

«Ja, sir.»

«Bra jobbet.»

«Takk skal du ha.»

Lucas begynte å gå ut fra kontoret, og Petersen stanset ham. «Spero?»

«Jepp.»

«Ikke plag Constance. Hun er en ordentlig jente.»

«Jeg liker ordentlige jenter,» sa Lucas. Han mente det også.

Det gikk slik Petersen hadde sagt det kom til å gå. En måned senere ringte han til Lucas og nådde ham på mobilen.

«David Hawkins ble frifunnet,» sa Petersen.

«Duron?» sa Lucas.

«Duron går fri, han også.»

«Får jeg bonus eller noe sånt?»

«På en måte. Men ikke fra meg.»

«Det ville vært utypisk deg.»

«Davids far, Anwan Hawkins, vil gjerne treffe deg. Jeg tror han har noe sånt som en ekstra konvolutt i tankene.»

«Anwan Hawkins, langeren?»

«Jepp. Sitter i varetekt tiltalt for langing for øyeblikket, dessverre. Han er i D.C.-fengselet akkurat nå.»

«Han vil at jeg skal komme dit?»

«Mm.»

«Besøksdagene er bestemt etter første bokstav i etternavnet, ikke sant?»

«Det gjelder sosiale besøk; fengselet gjør lydopptak av de samtalene. Du bør gå dit som en av mine offisielle etterforskere. De samtalene er konfidensielle.»

«Skjønner.»

«Jeg skriver et brev til fengselsvesenet. Det tar et døgn å få godkjenning.»

«Vet du hva Hawkins vil?»

«Jeg tror Anwan vil komme med et eller annet forslag til deg. Men jeg kan ikke la deg påta deg noe tilleggsarbeid den nærmeste uken omtrent. Du har de intervjuene du skal gjøre for meg i den Southeast-saken. Jeg forsvarer Reginald Brooks, han som skjøt. Du husker det?»

«Det gjør jeg.»

«Hva skal jeg si til Anwan, da?» Petersen fikk ingen reaksjon fra Lucas. «Spero?»

«Jeg skal møte ham,» sa Lucas. «Høre hva han har å si.»

Og slik gikk det til at Spero Lucas traff Anwan Hawkins, og toget begynte å rulle utfor bakken.