Bjørg Øygarden

Dronningen av Myrion

Bjørg Øygarden

Dronningen av Myrion

Til Hanne og Sissel

Hun drømmer at hun går innover i en hule. Veggene er fuktige, og det er mørkt og glatt på gulvet. Likevel fortsetter hun. Ikke fordi hun har lyst, men fordi hun må. Hvorfor må hun? Det er hun ikke helt sikker på.

Hvis hun skulle bli angrepet, har hun ingen våpen med seg, ingen andre enn sine egne magiske evner. For hun er en trollkvinne, plutselig vet hun det. Trollmenn og trollkvinner hjelper andre trollmenn og trollkvinner i nød. Det er derfor hun gjør det hun gjør.

Hun går langsommere. Har en følelse av at det er noe som ikke stemmer. At grunnen til at hun må inn i denne hulen, er en annen enn hun tror. Men hun kan ikke snu. En trollkvinne må hjelpe en annen trollmann eller trollkvinne, sånn er det bare.

Men hun er da ingen trollkvinne? Hun er bare et vanlig menneske som sover og drømmer, og hun ser en trollmann, men hun er ikke trollmannen. Det er natt til mandag, foran henne ligger en grå oktoberuke, og dessuten tror hun ikke på trollmenn. Det er i hvert fall det hun tror. Drømmen slutter et sted midt i hulen, og alt er helt som før igjen.

Hun er et vanlig menneske, av den typen ingen skriver fortellinger om.

Og når hun våkner, har hun glemt denne drømmen.

FRU MONSEN OG JAKOB

Fru Monsen og Jakob satt i hver sin ende av fru Monsens store sofa og så på TV. TV-en var også stor, mye større enn den de hadde hjemme hos Jakob, og lyden var bedre. Dessuten hadde fru Monsen kabel-TV med flere hundre kanaler. Så hvis Jakob ville se noe kult, var det mye bedre å besøke fru Monsen. I dag var det boksekamp på en av fru Monsens kanaler, og var det noe begge likte, så var det nettopp boksing.

«Kom igjen!» sa fru Monsen, «få opp nevene og slåss!»

Bokseren fru Monsen snakket til, hadde blå shorts, svære muskler og en hanekam av kortklippet, svart hår. Akkurat nå satt han på en krakk i hjørnet av bokseringen og blødde neseblod, etter at den andre bokseren hadde fått inn en rett venstre.

«Det blir nok min som vinner,» sa Jakob seierssikkert. Bokseren han holdt med, hadde rød shorts, enda større muskler og var helt glattbarbert på hodet.

«Din er for treg,» sa fru Monsen. «Altfor dårlig fotarbeid. Den trefferen var bare flaks. Nå slår min til, bare vent.»

Kampen startet igjen, og bokserne kom seg på beina og sirklet litt rundt hverandre. Den røde prøvde et par slag, men den blå verget seg godt, og plutselig, som om han hadde hørt på fru Monsen, var han der med et svingslag som smalt i skallen på den røde bokseren. Før den røde rakk å gjøre noe som helst, hadde den blå dratt til ham enda to ganger. Og så var det egentlig bare for den blå å ta et par skritt tilbake og se på mens den røde deiset i gulvet. Og dermed var kampen over.

«Der ser du,» sa fru Monsen. «Fotarbeid, tempo og det å ikke gi seg etter ett slag, men gå inn med flere treffere.» Like stolt som om det var hun som hadde vunnet boksekampen, sendte hun bollen med potetgull bortover bordet mot Jakob.

Det var den andre grunnen til å besøke fru Monsen. Hun gav ham temmelig mye godteri.

Jakob var det eneste barnebarnet hennes, og hun hadde ikke blitt så veldig glad da han ble født. Fru Monsen likte ikke barn. Barn som bråkte utenfor vinduet hennes. Barn som ringte på med loddbøker og vekket henne midt i middagshvilen. Da hun selv var liten, skulle barn sees, men ikke høres, men nå var det visst om å gjøre å få barn til å bli sett og hørt mest mulig. De tøt ut av aviser og TV og var overalt. Barn, barn, barn.

Likevel hadde den gamle damen og lille Jakob etter hvert blitt gode venner.

Grunnen var enkel: Fru Monsen var den sinteste gamle damen i hele området, og Jakob var den mest upopulære gutten. Han elsket å gjøre gale streker og å få det til å se ut som om noen andre hadde skylden. Hadde noen fått en padde i skolesekken, eller det sto jeg er en dust på en jakkerygg, kunne du være sikker på at Jakob sto bak. Det vil si – sikker kunne du ikke være, for padda var kanskje pakket inn i skjerfet til Lise. Og ordet dust var skrevet med to t-er, og alle visste at det bare var Ole som var så dårlig til å stave.

«I dag skulle du sett,» sa Jakob med munnen full av potetgull. «Jeg stakk ut av gymtimen og gjemte alle Johan Olavs klær på ei hylle i jentegarderoben. Og så la jeg Ivars T-skjorte der også, den det står ’Ivar’ på. Så Johan Olav måtte stå i bare trusa og vente, mens Ivar hentet klærne hans – som straff!»

«Det er det jeg sier,» sa fru Monsen fornøyd, «tempo og fotarbeid! Har du lyst på is?»

Det hadde Jakob. Hjemme hos dem skulle de ha grønnsaksuppe til middag. Foreldrene hans laget alltid sunn og fornuftig mat, og han fikk nesten aldri godteri. Derfor var det nokså merkelig – syntes foreldrene – at Jakob var ganske tjukk.

«Du er sikker på at han ikke får søtsaker hos deg?» hadde Jakobs mor spurt fru Monsen et par ganger. Men nei da, hadde fru Monsen sagt, bare frukt og kanskje litt syltetøy på brødskiva, det var vel greit? Det kunne ikke Jakobs mor protestere på, og så fortsatte Jakob og mormoren hans å spise akkurat det de ville.

Når de ikke så på TV, spiste eller snakket om Jakobs bedrifter på skolen, pleide de å spille kort. For tempo og håndarbeid er like viktig som tempo og fotarbeid, og den som er kjapp i hodet og hendene, kan klare å jukse seg til seier i nesten alle slags kortspill. Med god trening jukset nå Jakob nesten bedre enn mormoren, og slik hadde de det hyggelig sammen de fleste ettermiddagene i uka.

BERIT OG JOHAN OLAV

Berit gikk hjemover i regnet og tråkket i alle sølepyttene. Uten å tenke laget hun mattestykker etter hvert som hun tråkket. Tjuefire sølepytter minus en halv pytt for de som ikke var sølete nok, delt på to støvler, pluss en ekstra for hullet i høyre støvel, ganger ti tær, og siden hun brukte størrelse 38, kunne hun gange med 38 prosent og regne kvadratroten av …

Æsj. Hun tok en bue rundt den tjuefemte sølepytten og prøvde å stryke alle tallene ut av hjernen.

Den dagen Berit fylte to år, hadde hun gjort noe helt spesielt. Hun hadde sittet stille på gulvet med de nye lekene sine, mens moren og noen onkler og tanter hadde drukket kaffe og pratet. Berit selv hadde ikke skjønt så mye av det med bursdag, men hun hadde likt lekene hun fikk. For eksempel en bildebok om hunder. Og det var da Berit hadde gjort det spesielle. «Små ballel,» hadde hun sagt, for i boka var det et bilde av en dalmatiner med mange svarte prikker, og det var dem Berit trodde var baller. Og så hadde hun sagt, ganske stille: «Sufile.»

Sufile var ikke et ord noen av de voksne hadde hørt før, så de tenkte bare at det var vanlig barneprat, og brydde seg ikke om det. Men hvis de hadde gått bort og sett på dalmatinerbildet, ville de kanskje, bare kanskje, oppdaget at dalmatineren hadde akkurat 24 – sufile – prikker. Og da ville de nok kikket ekstra godt på lille Berit.

Senere hadde selvfølgelig moren oppdaget at Berit var uvanlig flink i matematikk. Og naturligvis var hun stolt da Berit fikk et eget opplegg i mattetimene. Litt stolt, men ikke kjempestolt, for moren var ikke så opptatt av skole og lekser og sånt. For henne var det viktigst at datteren var snill og hjelpsom, og det er selvfølgelig greit nok, men Berit kunne av og til ønske seg litt mer skryt for det hun virkelig var god til.

En av dem moren ville at Berit skulle være snill mot, var Johan Olav i klassen, for han hadde det ikke så greit. Ikke fordi han ikke skjønte seg på matte, men fordi Berits mor kjente Johan Olavs far fra jobben. Han hadde vært skøyteløper da han var ung, og han hadde drømt om å bli verdensmester. Men han klarte aldri noe mer enn en åttendeplass i et norgesmesterskap. Omtrent akkurat da han hadde skjønt at han ikke kom til å vinne noe VM, hadde Johan Olav blitt født.

Det er stor forskjell på foreldre når de står og ser på sitt nyfødte barn. Noen tenker For et spennende nytt menneske! Jeg lurer på hva det skal bli av deg, lille venn? Mens andre tenker Du skal bli filmstjerne – eller astronaut eller fotballproff – og det skal jeg sørge for. Faren til Johan Olav var nok av den siste typen.

Først bestemte han at sønnen skulle kalles opp etter en av de mest berømte norske skøyteløperne. Den forrige Johan Olav hadde tatt gull i både VM og OL, og planen var at den nye Johan Olav skulle bli like god. Og lille Johan Olav rakk å prøve seg på skøyter – så vidt. Men ikke mange dagene etter stabbet han – uten skøyter – rett ut foran en bil og ble påkjørt.

Lille Johan Olav ble operert i flere timer av to av de beste legene i landet. Takket være dem ville Johan Olav kunne gå igjen. Han kom bare til å halte litt, og han ville ikke kunne gå på skøyter, men det var kanskje ikke det viktigste i verden?

Nei da, sa faren til Johan Olav, selv om han ikke mente det helt. Men siden han tjente ganske godt, kjøpte han alt mulig slags sportsutstyr til sønnen: kjelke og seilbåt og ponni og vekter og andre ting en kunne trene med selv om en ikke har så sterke bein, og håpet at gutten skulle finne en idrett han kunne bli god i. Men Johan Olav fikk ikke dreis på noen ting, og til slutt hadde han brølt at han var lei av å måtte holde på med all verdens dustete idretter, han ville bare være i fred!

Etter det hadde Johan Olav stort sett tilbrakt tiden foran TV-en eller PC-en.

Berit hadde ikke hørt om alt det der, men hun hadde inntrykk av at Johan Olav og faren bare snakket sammen når de var nødt, og at de ikke egentlig visste hvordan de skulle gjøre det heller. Så derfor prøvde hun virkelig å være snill mot ham, og av og til hjalp hun ham med matteleksene. Det var det hun hadde gjort denne ettermiddagen, og nå tråkket hun hjem i regnet. Moren ville skryte av henne, enten Berit hadde klart å lære Johan Olav noe eller ikke. Kanskje kom hun til å si den vanlige setningen sin også: «Et godt hjerte teller tusen ganger mer enn et pent utseende.» Men det var ikke så veldig hyggelig å høre, for Berit var ikke spesielt fornøyd med utseendet sitt. Hun stanset og speilet seg i et butikkvindu, og så på de store fortennene og ørene, som så ut som om de stakk enda lenger ut enn de pleide. Hun rakte tunge til speilbildet, men trakk den fort inn igjen, for en vakker kvinne hadde stilt seg opp ved siden av henne og kikket i det samme vinduet, og akkurat nå så hun på Berit. Den som kunne sett sånn ut, tenkte Berit, da kunne hun gjerne vært litt mindre snill. Kvinnen smilte til henne, et merkelig smil, som om hun skjønte hva Berit tenkte. Berit rødmet og skyndte seg videre. Hun hørte støvlene sine klaske mot asfalten, og enda lyden slett ikke minnet om fottrinn i en hule, måtte hun likevel av en eller annen grunn tenke på huler der hun gikk.

Fem våte tær ganger fem tørre minus en hullete støvel ganger en forkjølelse. Uff.

SJOKOLADESELGEREN

Johan Olav åpnet den tunge porten nederst i innkjørselen og smøg den tynne kroppen mellom porten og stolpen. Porten gled igjen bak ham med et tungt smell, som ble kastet tilbake som et ekko fra garasjeveggen. Blam-blam. Tung-lett. Motsatt av føttene hans. Først et lett trinn på den skjeve venstrefoten og så et tungt på den høyre. Lett-tung-lett-tung-lett-tung.

Han hadde ikke gått mange meter nedover gata før han hørte lyden av skritt bak seg. Skritt som ikke fulgte rytmen hans, for det var det ingen som gjorde, men heller ikke vanlig gangrytme. Det var en mer svosjende lyd i disse skrittene, og derfor kastet Johan Olav et raskt blikk over skulderen. Og der, svært nær ham, sto det en kvinne.

Hun var høy og blek, med hår i en blåhvit farge, og hun var kledd i en lang, sølvfarget kåpe. Og hun smilte, et underlig smil, som virket vennlig nok, men likevel … «God dag,» sa hun og nikket til ham. «God dag, Johan Olav.»

«God dag,» svarte Johan Olav usikkert og så raskt til begge sider. Hvor hadde hun kommet fra? Det hadde ikke vært noen mennesker i nærheten da han begynte å gå, og han kunne ikke skjønne at noen kunne klare å dukke opp så raskt. Kvinnen trakk smilet enda en centimeter utover, nikket ned mot føttene hans og sa: «Så fine føtter du har.»

Hvafornoe? Johan Olav måtte kikke ned på føttene sine i forfjamselsen, før han kikket opp på henne igjen. Ertet hun ham? Det var dessuten noe rart med henne, men hva?

«Også så nydelig vær som det er på huset ditt.»

Hæ?

«Og for en vakker, liten boks.» Hun pekte på naboens postkasse. «Ja, du er sannelig en heldig gutt. Og nå er du ute og spaserer?»

«Jeg skal på skolen.» Johan Olav begynte å bli litt urolig. En hørte så mye rart, om barn som ble bortført av romvesener, og gale mennesker som plaffet ned folk. Eller – en hørte det kanskje ikke, men på film og dataspill var det helt vanlig. I natt, mens foreldrene trodde han sov, hadde han sittet og spilt «War of the Killer Zombies». Der hadde det gått ganske tøft for seg.

«Skolen, ja!» ropte kvinnen og slo ut med armene. «Alle barn går jo på skolen. For å lære. Men jeg har jo glemt det viktigste. Jeg er sjokoladeselger. Jeg selger sjokolade.» Hun sa ordet sjokolade veldig tydelig. Og så holdt hun fram en rund veske. «Vil du kjøpe?»

Johan Olav husket en film der noen barn hadde fått godteri av en gammel dame, og der godteriet viste seg å inneholde … nei, det orket han ikke å tenke på. «Jeg må forte meg på skolen,» sa han og rygget et par meter. Men kvinnen fulgte etter. «Hundre kroner for en sjokolade,» sa hun og skranglet litt med vesken, som for å friste ham.

Hundre kroner! Han stanset. Det var dessuten noe med hendene hennes, men han klarte ikke helt …

«Eller ti?» Hun holdt vesken foran seg, som om hun hadde tenkt å fange ham i den. Johan Olav så på den mørke åpningen og tenkte at det var som å stirre inn i en ukjent hule. Et øyeblikk ble han stående uten å kunne røre seg. «Femti øre?» spurte kvinnen. «Eller tre sjokolader for et smil og en sang?» Og så trakk hun opp en sjokolade og lot den dingle foran nesa hans.

Sjokoladen var pakket inn i gjennomsiktig plast, og den så helt ufarlig og veldig god ut. Veldig utrolig fantastisk god.

«Et smil?» gjentok kvinnen. «Og en liten, liten sang?»

Ville hun virkelig høre ham synge? Han, som ikke var flink til noe, annet enn å spille spill på PC-en. Han rensket stemmen, smilte så pent han kunne, og sang raskt gjennom Bæ, bæ, lille lam.

«For en vidunderlig sang,» sa kvinnen og slo hendene begeistret sammen. «Har du laget den selv?» Hun la tre sjokolader i hånden hans og holdt fram en fjerde. «Og så får du denne, men den må du love å dele med en liten pike.»

Ja, det kunne han alltids love, han trengte ikke å holde det. Hvem skulle vel han dele med? Men det var akkurat som om damen skjønte hva han tenkte. «Nei,» sa hun, og smilet hennes ble enda bredere og enda skumlere, «du må love å gjøre det.» Johan Olav lovet. Kvinnen rakte ham den siste sjokoladen, og da så han det.

Seks. Det var det som var det rare med henne. Hun hadde seks fingre på hver hånd. Det var dessuten noe som så ut som om det beveget seg innenfor det høyre kjoleermet hennes. Det gufset i ham. Han tok sjokoladen fort og passet på ikke å komme borti hendene eller armene hennes. Nå måtte han dessuten skynde seg skulle han rekke første time.

«For en morsom måte å gå på!» ropte kvinnen etter ham. «Hopp, hopp, hopp!»