John Ajvide Lindqvist

La de gamle drømmene dø

Oversatt av Henning J. Gundersen

John Ajvide Lindqvist

La de gamle drømmene dø

Oversatt av Henning J. Gundersen

Til min bestevenn Jan-Olof Vesström,

som lærte meg at språk er noe som kan tøyes

I was a small, fat child in a welfare house

There was only one thing I ever dreamed about

Fate has just handed it to me

Whoopee!

Morrissey – All you need is me

FORORD

Da jeg for første gang så den ferdige versjonen av filmen La den rette komme inn på Göteborgs filmfestival 2008, ble jeg stum.

Jeg hadde vært på filmsettene tre ganger, jeg hadde sittet sammen med Tomas Alfredson og sett på forskjellige scener, snakket om klippingen. Jeg hadde sett et par råversjoner på større og mindre lerret. Likevel var det ingenting som kunne forberedt meg på det jeg fikk se da filmen ble vist ferdigklippet, med all lyden mikset, på det enorme lerretet i kinoen Draken.

Det var en åpenbaring. Alle bitene hadde falt på plass, og filmen var et mesterverk både innen svensk film og innen skrekkgenren. Senere ble dette bekreftet gjennom et internasjonalt prisdryss uten sidestykke, og jeg er Tomas Alfredson evig takknemlig for måten han ivaretok min fortelling på.

Det var bare én ting som gnagde i meg da filmen var slutt, og det var nettopp selve slutten. Der sitter Oskar på toget, med den store kofferten med Eli inni, på vei mot et annet liv.

Til tross for at jeg hadde skrevet manuset selv, var det ikke før visningen var over, at jeg egentlig forsto hva slutten antyder. Nemlig at Oskar blir en ny Håkan. En som kommer til å få den grusomme oppgaven å være Elis menneskelige hjelper, skaffe henne blod og tilholdssted, og så videre. Det var det slutten fortalte. At det ikke hadde gått opp for meg tidligere, kan tyde på at jeg er litt tett i pappen.

Nylig var det premiere på den amerikanske versjonen, som het Let me in. Jeg likte også den filmen veldig godt, men det som er antydet i den svenske versjonen, framstår klart som blekk i den amerikanske. Håkan har vært sammen med Eli siden han var en guttunge på Oskars alder. Altså er det ikke så vanskelig å forestille seg hvilken skjebne som venter Oskar.

Misforstå meg ikke. Jeg syns det er en helt rimelig slutt, en grei tolkning av historien og den åpne avslutningen som jeg bevisst lot henge igjen i boka. Men det er ikke min slutt.

Jeg innrømmer villig at jeg ikke hadde kommet på tanken om å skrive novellen som har gitt navn til denne samlingen, hvis det ikke hadde vært for filmene. Jeg ville gi min versjon.

La de gamle drømmene dø har blitt omskrevet mange ganger, men først da jeg aksepterte at den må være en fortelling som står helt på egne ben, kunne jeg skrive den godt. En versjon der Oskar og Eli bare er bifigurer. En kjærlighetshistorie, men med andre hovedpersoner.

Den er min favoritt i denne samlingen, og jeg håper at dere også liker den. Nå har jeg sagt det som er å si.

Men!

Det fins jo en hel masse annet her også.

Da jeg ga ut novellesamlingen Papirvegger, var det et par anmeldere som lurte på om jeg hadde ryddet i skrivebordsskuffene. Slett ikke. Jeg hadde med halvparten av novellene i en bærepose da jeg første gang var oppe i kontorene til Ordfront for å diskutere min debutroman, som skulle utgis et år senere.

De på Ordfront hadde ikke nevneverdig lyst på en novellesamling, og spurte i stedet om jeg hadde en ny roman på gang. Det hadde jeg. Håndtering av udøde var så godt som ferdigskrevet, og noen måneder senere kunne jeg sende inn den i stedet. Da hadde jeg også skrevet et par noveller til.

Først etter at Håndtering av udøde hadde kommet ut og blitt vennlig mottatt av lesere og kritikere, begynte man å vurdere mulighetene for å utgi en novellesamling. Så ut kom den, og nesten alle var vennlig stemt igjen. Men den hadde altså vært ment som en novellesamling helt fra sin tilværelse i bæreposen.

Her er det snakk om andre boller. Boller som i de fleste tilfeller allerede har vært tygget i ulike fora. Æsj, det var et ekkelt bilde, ikke tenk mer på det.

Men sånn er det. Majoriteten av tekstene har tidligere vært publisert eller framført på forskjellige måter. I radio, dagsaviser, nettfora eller på scene. Det meste er bestillingsverk. Jeg har blitt bedt om å skrive noe til en bestemt anledning, og så har jeg skrevet noe. Som oftest ganske fort.

Med deres tillatelse vil jeg nå foreta en liten gjennomgang av disse tekstenes fødsel og oppvekst/aldring før de til slutt ble stedt til hvile på trykte ark. Hvis dere syns at det er uinteressant eller forstyrrer lesingen, så er det bare å hoppe over det, kanskje komme tilbake senere. Sånn gjør jeg selv, som oftest.

Tindalos. Dagens Nyheter spurte om jeg kunne tenke meg å skrive en føljetong som skulle gå over jul og nyttår, og i tillegg være tilgjengelig på mp3-filer. Jeg skrev historien på et par måneder, leste den inn i det studioet jeg pleier å benytte, og følte meg ordentlig flink. Fortellingen ble akkurat så lang som den skulle være, og jeg syntes at flere av kapitlene ble avsluttet på en sånn måte at man ville lese videre neste dag.

I stedet for å bake alt inn til en sammenhengende historie har jeg beholdt den opprinnelige kapittelinndelingen fordi fortellingen er tenkt å leses på den måten.

Hvis dere vil, kan dere jo fordele lesingen av novellen over de tretten dagene den gikk i avisen. Eller ta den som høytlesing, ett avsnitt om dagen. Eller pløy gjennom som om det ikke fantes noen morgendag.

Til tross for at jeg har lest alle novellene til H.P. Lovecraft og iblant spiller rollespillet Call of Cthulhu, så er denne fortellingen mitt eneste forsøk på å yte noe bidrag til denne mytologien.

For de som syns at Cthulhu på svensk høres interessant ut, kan jeg anbefale Anders Fagers Svenska kulter. Noen av novellene der tar opp emnet på en mer etterrettelig måte. Og det er bra, veldig bra.

Brenne telefonkataloger, Jenta, Søpla. Alle disse novellene ble skrevet til ulike årganger av samleutgivelsen Reiselektyre, som ble sponset av kollektivtransporten og delt ut gratis til gymnaselever. «Brenne telefonkataloger» skrev jeg for hånd, og i ett sveip, mens jeg satt på legevakten og ventet på å få tatt røntgenbilde av stortåa etter et uhell i akebakken.

«Søpla» syntes jeg ble for dyster og pennalistisk, så jeg skrev «Jenta» i stedet.

Hvis dere syns at «Jenta» etterlater for mange ubesvarte spørsmål, så har det litt med formatet å gjøre. Den kunne ikke være lengre. Men tvangstrøye kan ha sine fordeler – jeg liker den åpne slutten man kan spinne videre på selv.

«Søpla» lå og samlet så mye støv som et manus kan gjøre når det befinner seg på en harddisk, helt til Galago spurte om jeg hadde noe upublisert. De fikk «Søpla» og piffet den opp med noen skikkelig grimme illustrasjoner.

Antikkbørsen. Dagens Nyheter spurte om jeg kunne skrive en novelle til Halloween (som allehelgensdag har blitt hetende), i løpet av fire dager. Jeg ba om en times betenkningstid for å se om jeg kom på noe. Jeg fikk en idé som innbefattet en stor spiker. Novellen ble senere publisert under tittelen «Gubbens hus». Av en eller annen grunn jeg ikke kan huske, så kunne den ikke hete «Antikkbørsen». Nå har den fått tilbake originaltittelen.

Ansiktsburk av Erik Pettersson. Min hittil eneste virkelige metahistorie. Som det framgår i novellen, ble jeg spurt om å være festivalforfatter under Göteborg filmfestival 2009. Jeg er så begeistret for den festivalen at jeg ikke kunne si nei. Som festivalforfatter er man fri til å skrive hva som helst. Det trenger ikke å handle om festivalen eller engang om film. Flere av de bidragene som har blitt utgitt i årenes løp, har da også handlet om helt andre ting.

Jeg så det derimot som en utfordring å iføre meg en slik tvangstrøye. Fortellingen skulle handle om festivalen, og den skulle handle om film. Jeg fikk ideen om å skrive historien fra en fiktiv fortellers synspunkt, og samtidig benytte anledningen til å rulle meg selv – eller mitt offentlige jeg – en god runde i søla.

Den var morsom og grusom å skrive, og jeg skrev den i løpet av fem dager, da jeg mer enn én gang begynte å skjelve på hendene mens jeg skildret den fryktelige John Ajvide Lindqvist og alt det uhyggelige som han mer eller mindre fortjent blir utsatt for.

Da den tynne boka som ble resultatet, skulle presenteres på Bokmessen i Göteborg, foreslo jeg at de skulle engasjere en skuespiller til å spille rollen som Erik Pettersson. Jeg skrev noen spørsmål og svar som hadde til formål å trekke meg enda lenger ned i søla. Resultatet ligger på Youtube, hvis du er interessert. Søk på Ansiktsburk og Ajvide, så dukker den opp.

Gå i hvert fall ikke glipp av den gamle videoen som er opphavet til alt sammen. «Ansiktsburk, ansiktsburk, han fick vad han ville för hatt …»

Snøret. En kamerat jeg pleide å være sammen med i sommerferiene, Patrik Qvist, skrev til meg og spurte om jeg kunne være interessert i å bidra med en tekst til en bok han hadde skrevet om uthus. Skjul og boder som han hadde konstruert selv. Han sendte meg noen bilder, og jeg skrev denne lett Cortázar-inspirerte teksten om en familie som lever utenfor normale menneskelige begreper.

Menn med øyne som blåbær og melk. Dette ble opprinnelig skrevet for å prøve ut en tanke og et språk til Menneskehavn. Jeg hadde også en vag idé om å koble sammen Menneskehavn med novellen «Equinox» fra Papirvegger. En av disse mennene skulle bli det snakkende liket, og forklaringen skulle være at han var besatt. Det ble det ikke noe av, i stedet ble det en kvinne som tar en serie plastiske operasjoner for å gjøre seg stygg.

Kjenner du Rudi Schmerz? Her kommer vi til den virkelig fremmede fuglen i samlingen. Det er den første historien jeg klarte å fullføre. Jeg skrev den første versjonen i 1995, skrev den om i 1996, og endret den til sin nåværende form i 1998. I forkant av denne utgivelsen har jeg redigert den, men beholdt den opprinnelige kompleksiteten. Den ligger i tittelens replikk, som er en fiks idé min kone hadde for mange år siden og senere fortalte meg om.

Jeg var inspirert av Antonio Lobo Antunes den siste gangen jeg skrev om manuset, og de som er kjent med verkene hans, vil oppdage det med en gang. Den stilistiske ideen om å la alle tider eksistere samtidig.

Jeg ville likevel ikke hatt den med her hvis jeg ikke virkelig likte den. Jeg skriver ikke på den måten lenger, og blant de tidligere nevnte bollene var denne definitivt den seigeste å tygge. Den er likevel rik på bilder og har en … ja … sjarm som gjør at jeg likevel vil ha den med i dette debutverket som ikke har vært utgitt tidligere.

Når jeg leser den nå, ser jeg dessuten at den er en slags urkilde som jeg senere har hentet bilder og personer fra, og satt inn i andre romaner og noveller.

La de gamle drømmene dø. Har vi jo allerede tatt for oss. For den som måtte undre seg over tittelen, så er det fortsettelsen av første linje i sangen: «Let the right one in, let the old dreams die …» og dessuten en passende tittel på en samling som denne.

For alle historier og tekster er jo på en eller annen måte drømmer som har vært drømt i en periode. Flyktige sommerfugler som på grunn av nedskrivning og utgivelse blir dynket i kloroform og festet på en plate med en nål gjennom kroppen. Døde. Inntil de vekkes til live igjen, i en lesers bevissthet.

Og det er jo der du kommer inn, hvem du enn er. Uten å bli altfor kunstnerisk høytsvevende så syns jeg det er dritkult at du nå skal gi deg i kast med alle disse historiene som sluknet i min levende fantasi for lenge siden. At de skal «gjenoppstå» i din. Jeg håper du vil trives med disse spøkelsene fra fortiden.

Noen ord om ekstramaterialet også.

Artiklene og anmeldelsene taler for seg selv. Ting jeg har lest eller opplevd, og siden referert.

«En dag på slottet» og «Mannen uten ansikt» ble opprinnelig skrevet for en skuespiller som skulle gjøre en soloopptreden, men han ville ikke ha dem, så i stedet har jeg framført dem selv ved flere anledninger.

Tekstene til Reuter og Skoog er en sak for seg.

Denne komiserien gikk i to omganger på SVT i 1999 og i 2000. Til den første omgangen skrev jeg noe sånt som tjue prosent av materialet, til den andre rundt tretti prosent. Der fins det flere ting jeg fortsatt er stolt av. Spesielt alle de monologene der Ulla Skoog lovpriser fordelene med sine lufttette plastbokser, samt karakteren Nina Schatterius (spilt av Suzanne Reuter), som i en lang rekke sketsjer fornedrer folk med sin påtatt vennlige inderlighet.

Og Ulla Rundqvist! Jeg ble så glad da denne lange parodien på mimreprogram innledet den andre sesongen, og takker regissøren Anders Lenhoff for at han brukte så mye energi på den. Sjekk «Ulla Rundqvist» på You Tube hvis dere vil se Eva Dahlgren spille seg selv, og «den første antisemittiske pilsnerfilmen».

Uansett. Det ble til at jeg skrev en mengde sketsjer og kortfilmer som aldri ble innspilt, og vet dere hva? Flere av disse er blant de aller beste, i hvert fall syns jeg det selv. De er svartere og mer «litterære» enn mange av de andre. Selvsagt fins det også en hel del som ikke ble innspilt rett og slett fordi de ikke var særlig gode.

Men de beste av de forkastede tekstene har jeg samlet her, og selv om jeg godt forstår hvorfor «Helt normale mennesker» og «Fra dypet roper jeg til deg» aldri ble innspilt, så syns jeg at de har fått et passende hjem i denne samlingen.

Det var det hele. Det kommer til å ta en stund før vi kan snakke sammen på denne måten igjen. Den neste romanen jeg har tenkt å skrive, kommer til å hete X, dersom forlaget tillater det, og den kommer det nok til å ta lang tid å fullføre. Den handler om en gruppe mennesker med campingvogner, under svært spesielle omstendigheter, og den skal bli storslagen. Håper jeg. Ikke ett ord er skrevet ennå, men jeg har en følelse som springer ut fra «I am just a girl» med Abba, og … vi får se.

Innen den tid skal jeg skrive ferdig en bok som heter Tjärven, og som utelukkende kommer til å publiseres som mp3-fil. Altså en lydbok som jeg kommer til å lese inn selv. Det er en helt konvensjonell zombiehistorie som utspiller seg på en liten holme med en fyrlykt på, i Roslagens skjærgård. Jeg har gitt meg faen på at jeg skal skrive en bok på femti dager. Ikke noe sludder, bare et lite område, en gruppe mennesker og så zombier. Pluss tre ondskapsfulle ålendinger.

Det ser ut til å kunne fungere. For øyeblikket er jeg på den nittende dagen og side nittini, har kanskje sytti–åtti sider igjen. Til våren/sommeren bør den være å få på steder som selger den slags, samt på steder der det er gratis, hvis man er av den sorten.

Og så vil jeg takke!

Nå som jeg har litt plass til rådighet, vil jeg takke.

Nisse Sjögren og Mandy Berglund har vært entusiastiske prøvelesere av manusene mine, ja, så til de grader at de har lest høyt for hverandre på mobilen når de har befunnet seg på forskjellige steder, og deretter gitt meg forslag til forbedringer.

Kristoffer og Emma Sjögren har vært med som prøvelesere fra første stund, og kommet med innspill og oppmuntringer som har gjort det lettere å fortsette.

Jonatan Sjögren har prøvelest og heiet på meg ved å være den som virkelig grøsser, og har bidratt med sin fagkunnskap om musikk til Lille stjerne.

Jan-Olof Vesström og Bob Hansson er mine venner, og får takk for at de er sånne gode mennesker. Jan-Olof prøveleste dessuten Lille stjerne for å gi en uttalelse om dens moralske innhold. Han fant at den var tvilsom.

Andreas Engde på Rigmondo har fungert som innspillingstekniker på mine siste bøker, og jeg kunne ikke ønsket meg noen bedre, vil ikke spille inn med noen andre.

Og fra Ordfront: Pelle Andersson har håndtert sjefsjobben på en måte jeg ikke trodde var mulig, Anne Ekberg styrer mine markedstiltak med dyktighet og entusiasme, Elisabeth Watson Straarup holder orden på manusene mine på samme omhyggelige måte som hun har gjort fra første dag.

Og Mia. Det hadde ikke vært noe moro å skrive hvis jeg ikke kunne lese alt sammen høyt for henne, litt om gangen. De kveldene er det beste jeg vet. Vi skal alltid fortsette med det.

Takk, alle sammen.

John Ajvide Lindqvist, oktober 2010

SOMMERPROGRAM I P1 2006

Livet mitt begynte da jeg var tretten år.

Det kan jeg si nå.

Det er jo som voksne vi skaper vår barndom. Belyser de hendelsene som gjorde at vi ble som vi ble, og glemmer de andre.

Björn Borg hadde ikke lagt noe vekt på at han sto og slo en tennisball mot garasjeporten da han var liten, om han hadde blitt … la oss si bilmekaniker med eget verksted.

Björns bilverksted og service. I Båstad.

Da ville han snarere ha erindret at han hang mye rundt garasjen da han var liten. At han banket på porten. At han ville inn.

Carola husker sikkert sin første rene tone. Ernst Kirchsteiger, sin første avstøpning i lettbetong.

Men livet mitt begynte da jeg var tretten.

(Yma Sumac: Taki Tari)

Yma Sumac sang «Taki Rari». Apropos rene toner.

Du lytter til «Sommer», jeg heter John Ajvide Lindqvist, jeg er skrekkforfatter, og livet mitt begynte da jeg var tretten.

For da avla jeg opptaksprøven til Svensk Magisk Cirkel, Sveriges største forening for tryllekunstnere.

Det fåtall magikere som kanskje lytter til dette programmet, vet hva det innebærer når jeg sier at jeg var kjempenervøs, jeg var kjempetrettenåring, jeg var kjempesvett i håndflatene, og jeg utførte … biljardkuletrikset.

Klikk-klakk.

Biljardkuler er glatte.

Men jeg kom inn. Kanskje juryen tolket svettingen og nervøsiteten min og klapringen av biljardkuler mot scenegulvet som et tegn på hvor viktig dette var for meg.

For det var det.

Så jeg kom inn og fikk begynne i juniorgruppen.

Mmm. For Svensk Magisk Cirkel har eller i hvert fall hadde en juniorgruppe.

Små tryllekunstnere.

De hadde et klubblokale også. I underetasjen på en gård i Gamla Stan i Stockholm. Et stort, fuktig rom med nedslitte skinnsofaer og uten vinduer.

Magiens høyborg i Sverige på begynnelsen av åttitallet.

(Nynner Harry Potter)

Jeg gråt da jeg så den første Harry Potter-filmen. Der han får alle disse brevene av uglene om at han er antatt ved Hogwarts.

Jeg syntes at det var så jævlig vakkert.

Brevene som fosser ned gjennom skorsteinen, ut av postkassa, meldingen som må nå fram til ham, beskjeden om at: «Vi venter på deg. Vi er ditt folk. Kom til oss.»

Hver søndag var det møte i juniorgruppen, og jeg tok T-banen fra Blackeberg til Gamla Stan. Til mitt folk.

Dette var de første kameratene jeg selv hadde valgt. Magnus, Erik, Olav, Leif og de andre.

Leif. Han var litt av en celebritet, i alle fall for meg, siden han tryllet i demonstrasjonsvideoen som ble vist i utstillingsvinduet til Buttericks. Blant annet med biljardkulene. Helt rolig. Perfekt.

Så vi møttes der og viste hverandre korttriks, hadde små konkurranser, diskuterte amerikanske bøker om trylling, og var helt avslappet på en måte som jeg ikke tror noen av oss kunne være på skolen.

Vi var gutta som var bedre i håndarbeid enn i fotball. Og vi var bare gutter. Ingen jenter. Jeg vet ikke hvordan det ville ha gått om det hadde kommet en jente. Jeg tror det hadde blitt som å slippe ned Modesty Blaise i smurfelandsbyen.

Panikk.

Demningen ville ha revnet og Gammelsmurf hentet muskedunderen. For å fullføre metaforen.

Men vi satt nå der.

Og vi var kvisete og hadde briller, og vi var små, spedbygde og snakket rart, og vi hadde en hemmelighet.

Vi kunne trylle. Og vi var et fellesskap.

Der begynte livet mitt.

(Morrissey: Nobody loves us)

«Nobody loves us» med Morrissey. Denne låten ga meg ideen til to av personene i boka jeg skriver på nå. To tenåringsspøkelser som elsker The Smiths.

Tilbake til magien.

En gang i måneden var det medlemsmøte i Svensk Magisk Cirkel. Da kom de eldre tryllekunstnerne også. De som jobbet ute i felten. Og de gamle tryllekunstnerne.

De virkelig gamle tryllekunstnerne.

Oi, så gamle noen av dem var.

Noen var alkoholikere, noen hadde reumatisme så tryllefingrene deres var som klør, noen skalv og hostet.

Men de tryllet!

Særlig hvis de hadde drukket litt whisky, kunne de sprette opp og presentere hverandre som: «En av verdens fremste!», og så viste de et eller annet korttriks.

Noen ganger var det bra, andre ganger helt elendig.

Og vi juniorene satt i hjørnet vårt og drakk brus og var overbærende.

Per-Gunnar Evander har skrevet en selvbiografisk roman som heter I min ungdom speilet jeg meg ofte, hvilket vel er like uvanlig som «i min barndom spiste jeg for mye pannekaker».

Men første del i min selvbiografi kunne hete: «I min ungdom satt jeg ofte foran speilet.» Ikke for å se på ansiktet mitt, men for å studere hendene mine.

Jeg drev med noe som kalles close-up-trylling. Det innebærer at man tryller med små ting. Kort, mynter, sedler, ringer og den slags. Tilskuerne sitter ofte svært nær utøveren.

For å trene på det setter jeg meg da framfor et speil. Så tar jeg for eksempel en mynt i høyre hånd, legger den over i venstre og lukker den. Jaha. Sånn så det ut.

Deretter legger jeg mynten tilbake i høyre hånd, og later som om jeg legger den over i venstre hånd og lukker den, mens jeg egentlig beholder mynten i høyre hånd på en måte som jeg dessverre ikke kan avsløre, for da blir man ekskludert fra Svensk Magisk Cirkel.

Poenget er at det skal se nøyaktig likedan ut når jeg legger mynten over som når jeg ikke gjør det.

Jeg vet ikke hvor mange hundre eller tusen timer jeg har tilbrakt sittende framfor et speil og se på meg selv mens jeg illuderer å legge en mynt over i min venstre hånd. Og liknende triks.

Det kan virke dystert, men … mange spilte jo mye fotball i den alderen. Hvor mye fotball spiller de nå? Jeg kan fortsatt få en mynt til å forsvinne eller forvandle en femtilapp til en hundrelapp. Æda-bæda.

Jeg konkurrerte mye på den tiden. Svensk mesterskap, Nordisk mesterskap. En gang deltok jeg til og med i Verdensmesterskapet. I Haag, der Slobodan Milošević satt. Det gikk omtrent like bra for meg.

I de nordiske og de svenske konkurransene gikk det bedre, i hvert fall da jeg ble sytten, atten.

Bestekameraten min på den tiden het Carl-Einar, og vi hadde en fordeling oss imellom som var at han vant og jeg ble nummer to. Alltid.

Men!

Sølvmedalje i kortkunster for juniorer ved Nordisk mesterskap i Helsingfors. Og København.

Det er ikke småtteri.

Og på disse magikerkongressene … dit kunne det komme enda eldre tryllekunstnere.

Tryllekunstnere som var så gamle at de knapt kunne gå eller høre eller se. Men på kongressen skulle de, til tross for at de var så tynne og gebrekkelige at de virkelig så ut til å være på vei til å … forsvinne på ordentlig.

Det er nok den gruppen mennesker jeg som kollektiv har mest til overs for: gamle tryllekunstnere. Det fins noe vakkert og grusomt i et menneske som har viet sitt liv til å framstille mysterier. Selv om mysteriet bare består i å finne det kortet du nettopp trakk. Og det selv om man kan se at tryllekunstneren har lillefingeren stukket inn i kortstokken.

Han forsøker.

Forsøker å gjøre verden til noe mer, noe større enn den egentlig er. Skape dette øyeblikket av forundring. Øyeblikket før man begynner å tenke: Hvordan gjorde han det der, da?

Det lille øyeblikket da man faktisk, uten å tenke … tror på magi.

Hvert år i forbindelse med Nordisk mesterskap ble det utdelt en medalje, en pris som het «Magiens trofaste ridder».

Den tilfalt alltid en eller annen eldgammel tryllekunstner som hadde hatt sin storhetstid førti år tidligere, og som nå stabbet seg opp på scenen og mottok denne medaljen, festet den på jakkeslaget og var Magiens trofaste ridder.

Den gangen lo jeg av det hele.

Det gjør jeg ikke lenger.

(Siw Malmqvist & Umberto Marcato: Sole, Sole, Sole)

«Sole, Sole, Sole» med Siw Malmqvist og Umberto Marcato. Enkelte ting må man få lov til å elske uten å måtte begrunne det.

Mens jeg har forberedt meg til dette programmet, hva jeg skal fortelle om meg selv, har det slått meg at mange av grunnene til at jeg har blitt som jeg har blitt, henger sammen med en liten del av Gamla Stan i Stockholm.

Jeg har fortalt om klubblokalene til Svensk Magisk Cirkel.

Da jeg var atten, og klubben hadde skiftet lokale, begynte jeg å trylle på gata, hundre meter bortenfor det gamle lokalet, og fortsatte med det et par somre.

Det gikk bra.

Jeg snakket veldig mye. Jeg skrek og gestikulerte, tryllet og brukte laserpistol i stedet for tryllestav, og ofte når jeg reiste hjem med T-banen, var stemmebåndene hovne, og ryggsekken like sprengfull av enkroner og femkroner som pengebingen til onkel Skrue. Der satt jeg og gravde med neven i haugen med mynt.

Enkelte ganger presterte jeg å proppe igjen hele Västerlonggatan.

En kveld det var mye folk der, kom det fire skinheads og albuet seg fram. Folkemassen delte seg. Snauskallene stilte seg tett inntil og stirret på meg. Jeg fortsatte å trylle og gestikulere mens jeg tenkte: Snart er jeg død.

Da forestillingen var over, hastet de fleste av sted uten å legge noen penger i hatten. Snauskallene ble stående og stirre.

Så gikk en av dem fram, så meg rett i øynene og sa: «Fy faen», hvorpå han la to sterkøl i hatten og gikk.

Jeg drakk en av boksene med det samme.

Noen ganger ble jeg jaget bort av politiet, andre ganger mistet jeg stemmen, men jeg gjorde nok en tre–fire hundre forestillinger, så antakelig er det noen av lytterne som har sett meg prate og gestikulere en eller annen gang.

Jeg snakket altså mye mer enn jeg tryllet. Og på denne tiden kom det en ny form for underholdning til Sverige. Den hadde ikke noe svensk navn ennå, men ble kalt stand up comedy, og kunne oppleves en gang i uka på Vestermans Hörna i Gamla Stan, femti meter fra der jeg pleide å trylle.

Så det var ikke langt å gå.

Mange av dem som i dag er landskjente komikere, opptrådte i denne baren. Det var veldig trangt og veldig varmt, og enkelte kvelder ble det utrolig morsomt. Vi i publikum sto så tettpakket og lo så høyt at det føltes som om dette når som helst kunne bli voldelig.

At vi hadde så stort energioverskudd at vi kunne gått løs på hverandre i pur glede.

Som da Beirut ble befridd. Jeg tror det var tolv personer som ble drept av geværkuler som falt ned fra himmelen. Alle var så glade at de bare måtte skyte med automatvåpen mot stjernene.

Omtrent sånn. Men i svensk målestokk. Høy stemning.

Og hver kveld var det en liten åpning. Et usikkerhetsmoment. Tre minutter da den som ville prøve seg, fikk slippe til.

Til slutt gjorde jeg det.

Jeg husker at jeg snakket om noe som nettopp hadde blitt innført, nemlig omstilling til sommertid. Hvor det ble av denne ene timen, og hvem som benyttet seg av den. Jeg tror det var kyrne, men jeg husker ikke resonnementet.

Forskjellen på dette og opptaksprøven til Svensk Magisk Cirkel, hundre meter bortenfor, var at selv om publikum var velvillig, så var de helt uinteressert i hvor mye jeg ville, hvor mye jeg trengte dette. Spørsmålet var bare: Var jeg morsom?

Jeg var nitten år gammel, hadde en mikrofon i hånden, en lyskaster i ansiktet, og framfor meg sto det hundre og femti mennesker som nettopp hadde deltatt i intifadaen, og … nei. Jeg var ikke særlig morsom.

Jeg var mest redd.

Redd for fatwa, redd for offentlig fornedring, redd for, ja steining. Men …

Jeg fikk latter. Jeg fikk til og med latter to ganger. Ganske hjertelig latter. På det med kyrne og sommertiden.

Og da kunne jeg jo ha tenkt: «Latter to ganger på tre minutter. Tommelen ned, buhu, hvilken universitetsutdannelse skal jeg velge?»

Men det gjorde jeg ikke.

Jeg tenkte: «Latter to ganger! Wow!»

(Agnetha Fältskog: Doktorn)

«Doktorn» med Agnetha Fältskog, en av de morsomste låtene jeg vet om. Bare det å med påtatt sensuell smålandsdialekt hviske fram: «Har prøvd med slikkerier, men jeg blir tjukk som en gris.» Abba var kanskje bedre, men de hadde ikke det motet.

Men jeg fikk altså latter, og jeg fikk det to ganger. Det holdt for meg.

Så jeg skrev en ny tekst. Og forkastet den. Og omskrev den. Og det ble sommer, og Vestermans stengte for sesongen. Og der satt jeg med vitsene mine.

Men det fantes en klubb som var åpen om somrene. Babben hadde en, nede i Visby. Og nå kan jeg si: «Ja, Babben hadde en nede i Visby», men den gangen!

Babben!

Nesten hele sommeren gikk før jeg torde ringe.

Men hun sa: Ja da, bare kom du. Du kan få et kvarter hvis du vil, men vi kan ikke gi deg noe honorar siden du ikke er booket. Men hvis du er på disse kanter, så stikk innom.

Jeg hadde jo ikke noe på Gotland å gjøre. Det er ikke ofte man har det. Men et kvarter. Jeg tok fergen. Og på hele reisen satt jeg og skrev. Og strøk. Og skrev.

Da Babben skulle presentere meg den kvelden, sa hun noe sånt som: Nå kommer det en kar som ikke har gjort stand up før, men som tydeligvis har gitt seg faen på at han skal gjøre det. Han har reist hit fra Stockholm for egen regning. Han har ikke noe sted å bo. En varm applaus for … og så videre.

Og det var stappfullt og enda varmere enn på Vestermans. Jeg gikk opp på scenen med frakken tilknappet som om jeg frøs, og sa mine første ord som ståoppkomiker. De hørte til figuren min, men de var også helt sanne. Jeg sa: «JEG. ER. REDD.»

Hvorpå jeg fortsatte med å fortelle om at jeg var medlem av Kafkaklubben, som holdt til i en kjeller i Blackeberg. Om at et av medlemmene våre hadde dødd, men at han fikk være med likevel. Satt i en lenestol og sa ikke stort. Iblant ramlet det av noen kroppsdeler, men da pleide vi bare å feste dem på igjen med teip. Dobbeltsidig teip, for da fungerte han som fluepapir samtidig.

Deretter var jeg ståoppkomiker i tolv år.

De første årene reiste jeg rundt til jeg vet ikke hvor mange større og mindre steder, et par ganger i uka. Toget, hotellrommet, klubben, hotellrommet, toget.

Når jeg i dag kommer til et sted av typen Köping eller Sala, så kan jeg få en følelse av at jeg nok har vært her før en gang. Kanskje flere ganger.

Men jeg er ikke sikker. Det er bare noe vagt kjent med den flaggstangen utenfor ICA-butikken.

Jeg er egentlig en ganske hjemmekjær person. Jeg liker å være hjemme. Men på den tiden reiste jeg hele tiden. Og de pengene jeg tjente, brukte jeg til å reise. Utenlands. Alene.

Jeg hadde det ikke så bra i de årene. Jeg var veldig rastløs. Selv om jeg kunne leve av det, så slo jeg aldri gjennom som ståoppkomiker, og det kom delvis av manglende tålmodighet.

Jeg hadde ikke tålmodighet til å jobbe med en vits eller en monolog som fungerte sånn noenlunde til den satt og fungerte godt. I stedet skrev jeg en ny. Og det er en svakhet.

Så jeg flakket omkring. Mellom tekstene, mellom stedene, mellom landene. Og jeg følte meg kjempehipp, og jeg klarte ikke å sove om nettene.

Bestekameraten min, Jan-Olof, sa en gang: «En vanlig årsak til at man ikke får sove, er at man er blitt litt for høy på pæra.»

Og det var akkurat det jeg var. Jeg satt våken om nettene og var selvsikker, selvgod, selvopptatt. I Stockholm, Santiago, Västerås, Buenos Aires, Charlottenberg og Montevideo. Selvopptatt, småparanoid og ensom.

Men så … så reiste jeg til Mexico.

Og da ble det andre boller.

(Bright Eyes: First day of my life)

Jeg tror på kjærligheten.

Det er lett å si.

Men jeg tror på kjærligheten. Som en forvandlende kraft, som et lys i mørket, som et livsvarig løfte, og som det eneste som er verd å leve for.

Hele smella.

For jeg har opplevd det. Jeg har opplevd det nesten hver eneste dag de siste fjorten årene.

Og for en opplevelse det er!

Jeg tror på å binde seg til et annet menneske. Det å gi bort seg selv. Å opphøre å eksistere som enkeltindivid. All den stygge avhengigheten. Det tror jeg på. Det syns jeg er fine greier.

Og kjærligheten er tålmodig og sterk. Men den krever at man avstår fra en hel del ting. Mengder av valgmuligheter: bort, bort, bort. Masse gøy man aldri kommer til å ha. Det skal være en tunnel. Og i enden av tunnelen fins bare den elskede.

Da er det mulig å være lykkelig.

Det er det jeg tror.

Jeg tror at hvis du har funnet den rette, så kan denne personen gi deg alt. Jeg tror helt alvorlig at det tar mer enn en livstid å lære å kjenne et annet menneske, at hvert eneste menneske er en hel verden, at det alltid fins noe nytt å oppdage, hvis man vil.

Og at det er jævlig moro.

Jeg har hatt flaks. Jo da, iblant har jeg hatt det tøft også, men i det store og hele har jeg hatt flaks. Jeg traff henne for fjorten år siden, i Mexico. Hun som jeg snakker om.

Og det er lettere å tro når man har hatt flaks. Når man sitter på den grønne gren.

Men det er jo ikke bare enkelt heller.

«Kjærligheten er en kombinasjon av vilje og nåde.»

Det er det hun som sier.

Og nåden, eller flaksen, varer jo bare en stund. Deretter må man ville. Og hvis man bare vil tilstrekkelig mye og lenge nok, så får man iblant små drypp av nåde også.

Tror jeg. Vet jeg.

Dette er et langt program. Jeg skal snakke om andre ting også. Etter hvert skal jeg snakke om skrekk.

Men hvis jeg skal fortelle det aller viktigste som er å si om meg selv, hvem jeg er, så er det at jeg er en som elsker. Og blir elsket tilbake. Og at det knapt går en eneste dag uten at jeg gjør meg selv oppmerksom på hvor takknemlig jeg er.

For det jeg ikke har fortjent. For det jeg har fortjent. For at jeg fant henne, og for at jeg får fortsette å leve sammen med henne.

(Nils Sjögren: Hallelujah)

Livet mitt, det jeg lever nå, begynte da jeg var tretten. På Domus i Vällingby.

Der sto det en stor pappeske, og i esken lå det en haug med bøker, pocketbøker. Tre stykker for ti kroner. Alle sammen fra en serie som het Grøsserne.

Fram til da hadde jeg for det meste lest bøkene til Enid Blyton. Fem-serien og Det hemmelige S og … jeg tror det var ni i en av bøkene også, før det gikk over styr. Alle gikk ut på at man løste en krimgåte, og så fikk man te og rundstykker med masse pålegg.

Men i pappesken lå det bøker med titler som Levende død, Styrt av det onde, Hevneren fra fortiden og Gravskjenderen.

Jeg lurer på hva Det hemmelige S ville gjort hvis de hadde møtt Gravskjenderen.

Jeg kjøpte tre av disse bøkene, blant annet Hevneren fra fortiden, og dro hjem til Blackeberg.

Det var en vårdag, og mamma kom ikke hjem fra jobben på noen timer ennå, så jeg slepte den grønne lenestolen ut på balkongen og begynte å lese Hevneren fra fortiden.

Handlingen går i korthet ut på at en indianerhøvding, hvis folk hadde blitt massakrert for lenge siden … at sjelen hans ble gjenfødt i fosteret i en kvinnes kropp. Og han er sint. Han vil drepe. Først og fremst den kvinnen hvis livmor han befinner seg i.

Da det oppdages at noe er alvorlig galt med dette fosteret, blir det gjort forsøk på å ødelegge det, blant annet ved å bombardere det med røntgenstråling. Men ingenting hjelper. Til slutt blir barnet født som et stråleskadet monster som dreper en masse mennesker på sykehuset.

Jeg leste kanskje tjue sider.

Så gikk jeg og mikset en mugge saft, og leste resten av boka til sola hadde gått ned bak blokkene og mamma kom hjem.

Det var som kjærlighet.

Den samme grunnleggende følelsen helt inn i beinmargen, at … dette er greia.

For i disse historiene var det ikke noe løfte om at orden var gjenopprettet, at verden var et vakkert sted, og at alle nå kunne være glade og spise rundstykker. Bare grusomheter som pumpet ut fra et mørkt sted, og som menneskene måtte prøve å takle.

Jeg tror at skrekk appellerer til folk som ikke tror på de vanlige historiene. Politiet fakker morderen, og alle kan puste lettet ut.

Skrekk appellerer til folk som har en uggen følelse av at det fins et mørkt rom på den andre siden av veggen. At noe lurer der inne. I beste fall slår det aldri til. Men hvis det gjør det, er det ingen politifolk i verden som kan hjelpe oss.

Etter hvert hadde jeg kjøpt alle de forskjellige bøkene som fantes i denne pappesken, og begynte å se meg om etter flere.

Til slutt hadde jeg nesten hele serien, drøyt hundre bøker, hvorav jeg tror fem handlet om rotter. At de blir for mange og begynner å spise mennesker. Også i de andre dukket det opp rotter iblant. Man kan si at rotter er skrekklitteraturens rundstykker.

Noen ord om skrekk som genre: Skrekk er verken et symptom eller en medisin. Det er en tendens til å betrakte det som sådan.

Dere vet; når det er mye skrekk, som det er nå, så vil man gjerne spørre: «Hvorfor er det sånn? Hvorfor er det så mye frykt? Kommer det av ellevte september? Maud Olofsson? Hva er det?»

Jeg tror rett og slett at det er mye skrekk fordi det er mye frykt. Det viser seg at det fungerer, og da blir det flere som driver med det.

Dersom Herman Lindqvist skrev en bok som het Zornkoden, som handler om hvordan åsene i Zorn egentlig er gjenlevende døtre av et hedensk søsterskap som holdt grusomme blodsofringer på Mora Stenar, ville jo ingen komme til å si: «Aha! Dette sier noe om samtiden!»

Det er bare det at koder ser ut til å fungere for øyeblikket. På samme måte som skrekk.

Den andre måten å betrakte skrekk på, som jeg syns er feil, er å se det som en medisin for syke sjeler. Når noen liker skrekkfilmer og leser skrekkhistorier, så får vedkommende før eller senere garantert spørsmålet: «Hvorfor det?» Underforstått: Hva er det for noe galt med deg?

Ja, hva kan det være?

Jeg liker rett og slett historier om dette mørke rommet på den andre siden av veggen. Jeg syns det er gode historier. Du liker Meg Ryan, det syns jeg er skummelt, men vi er ikke de historiene vi liker.

Det sier seg selv, men når det gjelder skrekk, må det påpekes.

At vi kan komme fra nyinnspillingen av Motorsagmassakren og ut i solskinnet, kjøpe oss is og si: «Den var ok. Originalen var bedre, men den var ok. Skal vi gå på Gröna Lund?»

«Ja. Bare ikke spøkelseshuset. Syns det er så jævla skummelt.»

Vi er ikke de historiene vi liker.

(M.A. Numminen: Yes sir, jeg er boogie)

Og vi er heller ikke den musikken vi liker. Dette var M.A. Numminen som sang «Yes sir, jeg er boogie».

Men greit. Greit.

Jeg hadde det rimelig kjipt på skolen da jeg var tretten år. Jeg puslet med tryllekunstene mine og leste skrekkhistorier, og jeg ble mobbet.

Selvfølgelig er det en sammenheng her. Hadde jeg vært god i fotball, hadde jeg sikkert ikke tilbrakt så mange herlige stunder med Gravskjenderen eller De tretten djevlene.

Men hva da?

Det var i denne perioden videoen kom, og flere av guttene i klassen hadde sett og snakket om Rabid, Motorsagmassakren og Driller Killer.

Vi hadde ikke videospiller. Disse filmene så jeg ikke før mange år senere, og jeg kan trygt si at sammenliknet med Driller Killer så er Gravskjenderen en ganske hyggelig kar.

Jeg skal ikke gå inn på mobbingens håndverk, det blir så tradisjonelt. Men i hovedsak var de tre. To som slo og sparket, og en som hadde talegavene. Som kunne si ting som gjorde vondt helt inn i sjelen. De som slo, var jeg redd for, han med talegavene hatet jeg.

Hele tiden fram til slutten av gymnaset, da jeg hadde funnet gleden igjen, hadde jeg fortsatt detaljerte fantasier om ham som innbefattet gaffateip, en stol og en machete.

Da jeg skrev min første bok, La den rette komme inn, vendte jeg tilbake til de følelsene. Dessverre ble historien sånn at jeg aldri selv fikk anledning til å rive hodet av den fyren, men den boka skal jo filmatiseres. Og i manuset har jeg tatt hånd om den detaljen.

Jeg tror at perioden mellom tretten og seksten – puberteten, som den kalles – er så vanskelig fordi det er der man forlater fantasien.

Før det har man vært et barn, med rett til å fantasere. Etter denne perioden begynner man å finne ting å bruke fantasien til, hvis man er den typen.

Man skriver eller maler eller lager dataanimasjoner eller spiller i et band. Men mellom tretten og seksten er man mer enn noensinne overlatt til virkeligheten. Og det er ikke noe galt med virkeligheten, den er bare ikke tilstrekkelig. Den er ikke det. Virkeligheten i seg selv driver oss til vanvidd.

Jeg tror at alle mellom tretten og seksten er mer eller mindre sinnssyke.

Vi skulle på klassetur til Bornholm noen uker før vi sluttet i niende. Jeg gruet meg til den turen, naturligvis. Bo i telt og ha disse typene rundt meg dag og natt.

Samtidig som jeg visste at: Snart er det slutt. Snart er det over. Snart er det for sent.

En kveld, et par uker før vi skulle reise, fikk jeg tak i en flaske bensin. Han med talegavene hadde ikke hengelås på skapet sitt.

Jeg gikk til skolen og helte bensinen over bøkene hans, gymklærne hans og tv-spillene hans. Og tente på. Brannalarmen gikk, og jeg sprang.

Da jeg kom til skolen dagen etter, var alle samlet rundt skapet hans. Han sa: «Det var jo synd at ikke John falt inn i flammene samtidig.»

Joysticken hans hadde smeltet sammen med gymbuksene hans, blant annet.

Alle i klassen visste at det var meg, og jeg nektet ikke for det. Jeg ble innkalt til samtale med rektor og politiet. Da blånektet jeg derimot for alt. For de kunne ikke forstå det som alle i klassen forsto. At det var rett.

Den turen til Bornholm ble kjempemorsom. De siste ukene i niende var helt fredelige. Ingen plaget meg lenger.

Jeg var sinnssyk. Selvfølgelig var jeg sinnssyk, men det var jo de andre også. Og det eneste jeg angrer på, er at jeg ikke gjorde det før.

Hvis det er noen av lytterne som er i en situasjon som ligner den jeg var i, så har produsenten min bedt meg på vegne av Sveriges Radio om å tilføye at dette ikke er noe jeg anbefaler.

Og det er det ikke heller. En jente som var snill og grei, hadde den fineste kjolen sin i skapet ved siden av, og den ble helt ødelagt. Det var trist.

Dessuten har det jo allerede vært gjort. Finn på noe selv i stedet.

(Morrissey: I have forgiven Jesus)

Morrissey, igjen.

Selv de som ikke liker Morrissey, må innrømme at han er en djevel på titler.

Dette var «I have forgiven Jesus».

I min siste bok, Papirvegger, har jeg en novelle hvis hele idé er tittelen på en låt av Morrissey: «Shoplifters of the world unite».

Hvilket uten å være søkt fører meg inn på neste emne: klasse.

Jeg vokste opp i Blackeberg, sammen med moren min. Da jeg var liten, jobbet hun på en lunsjbar, i tillegg gikk hun i en periode med aviser om morgenen. Senere var hun hjemmehjelp for mormoren min de siste årene hun levde. Nå har hun nettopp pensjonert seg etter å ha jobbet på et eldresenter.

Faren min var fisker helt til båten hans brant opp. Etter det jobbet han i mange år på et sagbruk, og senere på et verft, fram til han ble uføretrygdet.

Jeg er trettisju år. Det er først i de senere år jeg har skjønt at jeg kommer fra arbeiderklassen.

Hvor dum er man da, på en skala fra en til ti?

Men allerede som liten følte jeg at mitt rike ikke var av denne verden. Jeg tilhører en slags Trylleri-fantasi-klasse. Uten bakgrunn. Showbusiness, liksom. Flosshatt på hodet, glitter i lomma.

Og det syns jeg fortsatt.

Jeg er forfatter. Altså tilhører jeg underholdningsbransjen, sammen med Markoolio og brennevin.

Og det er greit for meg.

Men det som har fått meg til å skjønne hvor jeg kommer fra, er at jeg har begynt å skrive på heltid. For selv om de fleste menneskene jeg omgås, tilhører en slags dannet eller halvdannet middelklasse, så er det ikke dem jeg skriver om. Det blir til og med ganske dårlig når jeg prøver på det.

Jeg får en idé til en historie. Deretter kommer menneskene som skal være med, og jeg kan ikke hjelpe for det: De kommer fra drabantbyer eller småsteder i skjærgården. De er sjelden lykkelige. De har dårlig råd og er småkriminelle, eller jobber i en jernvarehandel og drikker for mye hjemmelaget rødvin, eller sitter på puben og fyller ut travkuponger.

Jeg er ikke en av dem. Jeg har Mozart på iPoden min. Jeg vet svært lite om mennesker som har Mozart på iPoden sin og leser Ian McEwan. Bortsett fra hvordan det føles. Det vet jeg.

Det tok meg mange år med skriving før jeg skjønte at det er dette jeg vet. At det er dette jeg kan. I tillegg til Gravskjenderen og alle vennene hans. Vampyrer og troll.

Deretter gikk det lett.

Jeg har en drøm. Like vag som drømmer skal være, og like umulig å gjennomføre. Men den ligger og pulserer bak mye av det jeg skriver.

At jeg kunne være bassist i et danseband.

Tenk deg aldri å måtte fundere et eneste øyeblikk på hva du skal ha på deg, ikke å måtte iføre seg ulike antrekk til ulike roller. I garderoben henger det fem identiske kanarigule skjorter med store snipper og tilhørende røde jakker.

Et antrekk. Ferdig med det.

Så er det inn i bussen. Der sitter det fire karer til, i samme antrekk. Navnet på bandet er malt i airbrush på siden av bussen, i friske farger: «Knut-Kristians».

Vi sitter i bussen. Vi snakker om enkle ting. Fargen på himmelen, veidekket. Vi ler av minnet om den gangen vi skulle til Finland, og cymbalene til Tobben ble stoppet i tollen. Oi og oi. For en fadese!

Så kommer vi fram. Til Bengtsfors Folkets Park.

Folk er glade for å se oss. Her kommer Knut-Kristians. Nå blir det dans. Vi laster av. Vi pakker ut. Vi rigger opp.

Og så … spiller vi.

Og vi synger om det som er viktig, det som ligger utenfor livets kjas og mas og falske løfter. Vi synger om kjærligheten. Om løftene vi ga. Om troskap. Vi synger om det lille, rødmalte huset i skogen.

Ja.

Vi synger om løftene om kjærlighet og troskap som vi ga hverandre i det lille rødmalte huset i skogen.

Alle danser og tror på oss. Vi tror det selv. Det er virkelig. Vi spiller. Vi smiler til hverandre. Vi har ikke en eneste ond tanke i hodet.

Når det hele er over, pakker vi sammen og reiser hjem. Vi sover godt, uten drømmer.

(Clarence Frogman Henry: But I do)

Clarence Frogman Henry sang «But I do».

For eventuelle nye lyttere kan jeg opplyse om at dere hører på «Sommer» med meg, Christer Sjögren. Som den kameleonen jeg er, har jeg nå antatt skikkelsen til skrekkforfatteren John Ajvide Lindqvist.

Jeg er en ordentlig luring.

Skrekk.

Jeg skriver skrekkhistorier. Det er jobben min.

Til dere som hører på dette og ikke har lest noen av historiene mine, men kanskje er blitt interesserte nå, vil jeg komme med en advarsel mot … la oss kalle det … Reinfeldt-effekten:

Stemmen min er mye hyggeligere enn det jeg skriver.

Spesielt vil jeg advare mot min første roman, La den rette komme inn, som er skikkelig fæl.

Ikke la dere lure av snakk om litterær kvalitet og sånt, den er kjempeskummel. De to andre er mildere. Men ikke fullt så gode, dessverre. Syns nå jeg. Andre mener noe annet.

Men dere får ta risken, som Sniff i bøkene om Mummitrollet sier.

Hvorfor skriver man sånt?

Jeg tror at jeg til en viss grad har viet dette programmet til å redegjøre for det, så vi går heller over til det mer interessante spørsmålet: Hvorfor ikke?

Skrekk er en fantastisk genre. Den rommer alt.

Vil du ha kjærlighet, kan du få det. Hvis du absolutt må ha en desillusjonert politibetjent, så er det plass til det også. Eller et inngående portrett av en lykkelig fritidspedagog.

Alle får være med. Og siden kommer monstrene og banker på.

For meg handler skrekk om å skildre alle mulige slags mennesker som blir konfrontert med … det andre. Det umulige. Det som vi ikke har noen maler for å håndtere.

Vi har jo maler for de fleste ting, også de uvanlige. Om det kommer en aggressiv hund inn i hagen, eller om vi vinner hundre tusen i tipping.

Vi vet omtrent hvordan vi skal oppføre oss.

Men hvis vår døde slektning som skal begraves i overmorgen, kommer og skraper på døra med lange negler … Da bortfaller malene. Eller: De fins ikke.

Vi er helt overlatt til oss selv. Når det ikke fins noen gitt måte å reagere på, må vi vise oss som dem vi egentlig er.

Og det er det skrekk kan være når den er som best: et bor inn i menneskets kjerne. Hvis man tar den på alvor.

Faren min druknet for åtte år siden.

Han ble funnet, og jeg ville absolutt se ham. For å virkeliggjøre det.

Det var ikke lett.

I alle instanser på sykehuset og bårehuset ble jeg frarådet å gjøre det. Det var ikke noen god idé, han så ikke pen ut, ville jeg ikke heller minnes ham som han var?

Nei. Jeg ville først og fremst forstå at han var død. Deretter kunne jeg minnes alle morgener vi var ute på sildefiske.

Til slutt fikk jeg se ham. Han så forferdelig ut, og jeg hadde zombieskrekk i flere uker etterpå. Like forbanna tror jeg at jeg kunne sørge mye klarere etter det, og komme videre. Kroppen min hadde skjønt det.

Men det var en av mine sterkeste opplevelser av det som er livets grunnforutsetning: Alt er oss gitt. Og alt kan tas ifra oss. På et øyeblikk.

Den følelsen, den kunnskapen, kan gjøre oss fortvilte. Men skrekk er en måte å jobbe med den følelsen på. Å iscenesette den. Og håndtere den.

Min andre roman heter Håndtering av udøde.

Den handler om hvordan to tusen stockholmere som har vært døde, vekkes til live og kommer hjem. De vil ikke noe vondt, men det hele blir ganske grotesk likevel. Og litt komisk.

Det er det skrekk handler om for meg: å håndtere det som ikke kan håndteres. Hva vi gjør når vi ikke aner hva vi skal gjøre.

Det handler om å stå i et stort, bekmørkt rom med bankende hjerte, en lommekniv og en lommelykt med svake batterier. Og en stemme i hjørnet som hvisker:

«Kom …»

Som i selve livet.

(Svante Thuresson: Du är en vårvind i april)

Svante Thuresson sang «Du er en vårvind i april», en av favorittene mine. Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg har sittet ved skrivebordet mitt og forsøkt å komme i gang, og i stedet spilt denne låten.

Så har jeg kommet i gang. Iblant.

Jeg tror jeg hørte på denne låten minst hundre ganger mens jeg skrev La den rette komme inn. I enkelte perioder hadde jeg den på repeat, og lot den gå i bakgrunnen hele tiden mens jeg skrev.

De som har lest den, syns kanskje ikke at det merkes på resultatet, men det syns jeg. Den historien og denne låten handler om det samme, men på veldig ulike måter.

Da jeg første gang møtte produksjonsselskapet og regissøren som skal lage film av boka, hadde jeg bare ett krav, eller snarere en bønn.

At denne låten skal få avslutte filmen. Mens rulleteksten går.

Jeg syntes det ville bli så vakkert.

Flere av låtene jeg har spilt i dette programmet, er låter jeg bruker som bakgrunnsmusikk mens jeg skriver.

Generelt hører jeg altså på lystig musikk mens jeg skriver de grusomme historiene mine. Dødsmetallrocken overlater jeg til … ja …Richard Fuchs?

Jeg tror jeg nådde et slags bunnivå i vinter, da jeg skrev rundt hundre sider i det som skal bli min neste roman, mens jeg hørte på «Idag och imorgon» med Kikki Danielsson. Jeg liker virkelig den låten.

Men frykt ikke. Jeg skal ikke spille den nå.

Denne, derimot.

(King Kong Crew: Family Ape)

Det var King Kong Crew med en demoversjon av «Family ape». Funk er vanligvis ikke min greie, men det er King Kong Crew.

For de som av en eller annen grunn nettopp har slått på radioen, kan jeg fortelle at dere hører på «Sommer» med meg, John Ajvide Lindqvist, og at programmet snart er slutt.

Jeg vil også komme med en advarsel til følsomme lyttere.

Jeg har tenkt å avslutte med å spille «Tack för en underbar vanlig dag» med Agnetha Fältskog.

Og siden jeg vet at det fins enkelte som rett og slett blir aggressive av denne låten, vil jeg be dere slå av radioen mens det ennå er tid.

Hva er det med denne låten?

Første gang jeg hørte den for en del år siden, ble jeg helt knekt. Jeg bare gråt og gråt. Samtidig forstår jeg virkelig folk som syns at låten er helt forferdelig. Som hater den. Intenst. Og jeg vet at det er mange.

Men jeg er altså ikke en av dem. Og jeg har lurt på hvorfor.

Hvordan i helvete kan jeg like denne låten så mye som jeg gjør?

Jeg tror det har å gjøre med estetikken min.

Som bare er et finere ord for hvordan jeg gjør det jeg gjør når jeg skriver skrekk.

Mitt ideal som forfatter er det fungerende melodramaet. Med melodrama mener jeg da historier med sterke følelser. Det er opprivende avskjeder, ond, brå død, og kjærlighet som trosser alle hinder. Og så videre.

Dette kan gjøres riktig dårlig, naturligvis. Og det blir gjort riktig dårlig også. Fungerer ikke. Men det fins mange som arbeider i melodramatradisjonen som har gjort det virkelig bra. Som Shakespeare, Dickens, Dostojevskij og Lars von Trier. Fungerer.

Og melodramaet skjærer jo tvers igjennom. Fra den tyngste finkulturen, som opera, som alltid er melodramatisk, til den mest banale popmusikk.

Men det jeg vil med historiene mine, estetikken min, beskrives bedre med et norsk uttrykk: føling i fjæra.

Det brukes altså nedsettende om denne typen historier, og omfatter storm og klipper og mirakuløse redninger og kjærlighet i skjærgården.

Og selv om mine historier ofte er dystre og ubehagelige, så fins det likevel, pulserende bak monstrene og skrekken, denne følingen i fjæra.

Du som venter i stormen på den forblåste moloen, skal til slutt få din belønning, på en eller annen måte.

For jeg har en overbevisning: at følelsene våre bor i et mye større bur enn brystkassen. Og at det skal en monumental historie til for å oppnå noe tilsvarende.

Det krever føling i fjæra.

Faren med den typen historier er jo alltid at man som leser legger fra seg boka og sier: «Neeei … dette tror jeg ikke på.»

Mange kritikere har til min store overraskelse beskrevet meg som en framstående skildrer av samfunnet og menneskene. Og det er jo selvsagt hyggelig, men det er ikke derfor jeg skriver som jeg gjør.

Den eneste grunnen til at jeg tar meg bryet med å skildre troverdige miljøer og mennesker og hvordan de uttrykker seg, er at leseren ikke skal si «Neeei …» når det blir føling i fjæra.

Når monstrene kommer eller kjærlighet oppstår.

Jeg vil at leseren skal bli med inn, og tro på det. Skjelve og grøsse. Som jeg gjør når jeg skriver det. Det er min estetikk. Det er det jeg vil.

Ingenting annet.

Hvilket fører meg tilbake til Agnetha Fältskog.

«Tack för en underbar vanlig dag» er et følelsesmessig melodrama. Den står og vipper. Enten så kjøper man den helt og fullt. Eller så gjør man det ikke i det hele tatt. Og blir aggressiv.

Fordi det er så utrolig patetisk.

Og det er patetisk å være takknemlig. Latterlig.

Men jeg mener at man må være det.

Har man den minste grunn til å være takknemlig, så skal man passe på å være det. For alt kan jo bli tatt ifra oss, på et øyeblikk. Monstrene kan komme når som helst.

Og her trer jeg ut i overtroens myrlendte landskap, men jeg tror faktisk også at om man ikke er takknemlig for det man har, så er risikoen større for at man mister det. Skulle jeg ha noen form for religiøs overbevisning, så er det den. At monstrene trekkes mot lukten av utakknemlighet. Så … takk.

Takk til alle dere jeg ikke kjenner som har lyttet til meg. Og takk til alle dere jeg kjenner og elsker som har lyttet, hvis dere har lyttet, da.

Kristoffer og Emma, som befinner seg langt herfra. Nisse, som er litt nærmere. Jonatan der hjemme. Jan-Olof og mamma. Og Mia og Fritjof, selvsagt.

Jeg skal avslutte med å spille en låt som handler om det som alle historiene, og livet mitt, handler om. At midt i hverdagen, når vi minst aner det, på godt og ondt, kan det store mysteriet velte innover oss.

Når som helst.

(Agnetha Fältskog: Tack för en underbar vanlig dag)

(Sendt i P1 «Sommer» 2. juli 2006)