Kazuo Ishiguro

RESTEN AV DAGEN

Oversatt av
KARI OG KJELL RISVIK

Kazuo Ishiguro

RESTEN AV DAGEN

Oversatt av
KARI OG KJELL RISVIK

Til minne om Mrs. Lenore Marshall

PROLOG JULI 1956

Darlington Hall

Det synes mer og mer sannsynlig at jeg faktisk drar på den utflukten som har beskjeftiget min fantasi de siste dagene. En utflukt som jeg, vel å merke, vil legge ut på alene, i Mr. Farradays komfortable Ford. En utflukt som, så vidt jeg forstår, vil føre meg gjennom noen av Englands vakreste landskaper i de vestlige deler av landet, og som vil innebære at jeg blir borte fra Darlington Hall i hele fem–seks dager. Tanken på en slik tur meldte seg, la det være sagt, etter et forslag som Mr. Farraday personlig var så vennlig å fremkomme med en ettermiddag for nærmere fjorten dager siden, mens jeg var i ferd med å børste støv av portrettene i biblioteket. Hvis jeg ikke husker feil, stod jeg på gardintrappen og børstet støv av viscount Wetherbys portrett da min arbeidsgiver kom inn med noen bøker som han formodentlig ville sette på plass i reolene. Da han fikk øye på meg, benyttet han anledningen til å meddele at han nettopp hadde finpusset sine planer om å vende tilbake til De forente stater i fem uker i august–september. Straks han hadde kunngjort dette, la han bøkene fra seg på bordet, satte seg på sjeselongen og strakte på bena. Det var da han sendte meg et fast blikk og sa:

– Nå skal De høre, Stevens, jeg forventer ikke at De skal mure Dem inne her i huset mens jeg er borte. Kunne De ikke ta bilen og kjøre et eller annet sted noen dager? De ser ut som om De kunne ha godt av en liten ferie.

Forslaget kom fullstendig overrumplende på meg, og jeg visste ikke riktig hva jeg skulle svare. Jeg kan huske at jeg takket ham for hans vennlige omtanke, men jeg sa neppe noe bestemt, for min arbeidsgiver fortsatte:

– Det er alvorlig ment, Stevens. Jeg syns faktisk De skulle ta Dem litt fri. Bensinutgiftene skal alltids jeg dekke. Dere tjenere, dere er jo helt bundet til disse husene og går oss alltid til hånde, så når får dere egentlig sett noe av det vakre landet deres?

Det var ikke første gang min arbeidsgiver hadde brakt det spørsmålet på bane. Det forekommer meg at han er oppriktig bekymret for det. Denne gangen falt det meg faktisk inn et slags svar der jeg stod oppe på trappen, et svar som gikk ut på at mennesker i vår geskjeft saktens ikke så stort til landet i den forstand at vi reiste rundt i landskapene og oppsøkte pittoreske steder, men at vi egentlig «så» mer av England enn de fleste, ettersom vi hadde vårt virke i hus hvor landets fremste kvinner og menn kom sammen. Jeg kunne selvfølgelig ikke ha gitt uttrykk for dette synspunktet overfor Mr. Farraday uten å gi meg ut i noe som kunne oppfattes som en anmassende tale. Derfor nøyde jeg meg med å si:

– I årenes løp har jeg hatt det privilegium å se det beste England har å by på, innenfor husets vegger.

Mr. Farraday forstod efter alt å dømme ikke dette utsagnet, for han fortsatte bare: – Jeg mener det, Stevens. Det kan ikke være riktig at en mann ikke får se seg om i sitt eget land. Følg mitt råd og kom Dem bort noen dager.

Som man vel kan tenke seg, tok jeg ikke Mr. Farradays forslag særlig alvorlig den eftermiddagen, men oppfattet det som nok et eksempel på en amerikaners manglende kjennskap til hva som passer seg og ikke passer seg i England. At min holdning til forslaget gjennomgikk en forandring i dagene som fulgte – ja, at tanken på en tur til de vestlige deler av landet fenget meg mer og mer – må utvilsomt hovedsakelig tilskrives – hvorfor skulle jeg gjøre noe forsøk på å skjule det? – at det var kommet et brev fra Miss Kenton, det første på nesten syv år, hvis man ikke regner julekortene. Men la meg nu straks gjøre det klart hva jeg mener med det. Jeg mener at Miss Kentons brev utløste en lang rekke tanker som hadde sammenheng med rent faglige anliggender her på Darlington Hall, og jeg vil gjerne understreke at det var mine overveielser omkring disse faglige anliggender som fikk meg til å vurdere min arbeidsgivers velmente forslag enda en gang. Men la meg komme med en nærmere redegjørelse.

Saken er den at jeg de siste månedene har gjort meg skyldig i en del mindre feiltrinn under utførelsen av mine plikter. La det være sagt at disse feiltrinn uten unntagelse var ganske ubetydelige i seg selv. Ikke desto mindre vil man nok forstå at for en som ikke er vant til å begå den slags feiltrinn, var det ganske foruroligende, og jeg begynte da også å gjøre meg opp alskens svartsynte teorier om hva som kunne være årsaken. Som så ofte i slike situasjoner hadde jeg vært ute av stand til å se det innlysende – det vil si, inntil mine grublerier over hva Miss Kentons brev egentlig innebar, fikk meg til å innse den enkle sannheten; nemlig at de siste måneders små feiltrinn ikke bunnet i noe mer uhellsvangert enn en mangelfull stabsplan.

Det er naturligvis enhver butlers ansvar å legge all mulig omhu i utarbeidelsen av en stabsplan. Tenk hvor mange tretter, falske anklager, unødvendige avskjedigelser, hvor mange lovende, brått avbrutte karrierer som må tilskrives en butlers slurv når han setter opp stabsplanen. Jeg tør påstå at jeg helt og fullt deler det syn at evnen til å utarbeide en god stabsplan er selve hjørnestenen i enhver dyktig butlers ferdigheter. Selv har jeg i årenes løp utarbeidet mange stabsplaner, og jeg tror ikke jeg er utilbørlig brautende når jeg hevder at svært få av dem noensinne behøvde å endres. Dersom det i det foreliggende tilfelle er noe å utsette på stabsplanen, kan ingen andre enn jeg lastes for det. Samtidig bør det påpekes at min oppgave i dette tilfelle var ualminnelig kilden.

Saken var som følger: da transaksjonene vel var overstått – de transaksjoner som hadde fratatt familien Darlington dette huset efter to århundrer – meddelte Mr. Farraday at han ikke aktet å bosette seg her med det samme, men ville oppholde seg ytterligere fire måneder i De forente stater for å avvikle forskjellige saker. I mellomtiden var det ham imidlertid maktpåliggende at hans forgjengers tjenerstab – en stab han bare hadde hørt lovord om – skulle bli værende på Darlington Hall. Den «stab» han siktet til, bestod naturligvis bare av den stambesetning på seks som lord Darlingtons slektninger hadde beholdt til å føre tilsyn med huset frem til og gjennom transaksjonene i forbindelse med overdragelsen, og jeg må dessverre meddele at da kjøpet vel var i orden, var det ikke meget jeg kunne gjøre på Mr.Farradays vegne for å hindre at alle unntagen Mrs. Clements reiste derfra og gikk i tjeneste andre steder. Da jeg skrev til min nye arbeidsgiver og uttrykte min beklagelse over situasjonen, kom det svar fra Amerika med pålegg om å verve en ny stab «et fornemt gammelt engelsk herresete verdig». Jeg gjorde straks hva jeg kunne for å efterkomme Mr. Farradays ønsker, men som kjent er det ingen lett sak å finne nye folk som holder tilfredsstillende mål i våre dager, og skjønt det var meg en glede å ansette Rosemary og Agnes på Mrs. Clements’ anbefaling, var jeg ikke kommet lenger da jeg skulle ha mitt første forretningsmøte med Mr. Farraday under det kortvarige, innledende besøk han avla på våre kanter i fjor vår. Det var da – i Darlington Halls forunderlig nakne arbeidsværelse – at Mr. Farraday trykket min hånd for første gang, men man kunne da heller ikke si at vi var fremmede for hverandre. Rent bortsett fra personalspørsmålene hadde min nye arbeidsgiver ved flere anledninger hatt leilighet til å gjøre bruk av de evner som jeg er så heldig å være i besittelse av, og jeg tror jeg tør si at han fant dem pålitelige. Jeg vil tro at det var derfor han straks så seg i stand til å snakke forretningsmessig og tillitsfullt med meg, og etter møtet hadde han gitt meg i oppdrag å forvalte et ikke ubetydelig beløp, som skulle dekke utgiftene til en lang rekke forberedelser som var nødvendige før han flyttet inn. Hva jeg vil ha sagt, det var nok under denne samtalen jeg gjorde oppmerksom på hvor vanskelig det var å skaffe en passende stab i våre dager, og at Mr. Farraday, efter å ha tenkt seg om et øyeblikk, kom med sin henstilling: om jeg ville gjøre hva jeg kunne for å sette opp en stabsplan – «en slags tjenerliste», som han uttrykte det – som gjorde det mulig å drive husholdningen med den nuværende stab på fire – altså Mrs. Clements, de to unge pikene og meg. Han var klar over at man da måtte «tildekke» deler av huset, men kunne jeg vennligst gjøre bruk av all min erfaring og innsikt for å sikre at disse tapene ble redusert til et minimum? Jeg husket godt den tiden da jeg hadde hatt en stab på sytten under meg, og jeg visste at det for ikke så lenge siden hadde vært en stab på åtteogtyve her på Darlington Hall, og tanken på å utarbeide en plan for hvordan det samme huset kunne bestyres av en stab på fire, virket derfor mildest talt skremmende. Jeg gjorde mitt beste for å hindre det, men noe av min skepsis må ha gitt seg til kjenne, for Mr. Farraday la til, liksom for å berolige meg, at om det skulle vise seg nødvendig, kunne staben utvides med ytterligere ett medlem. Men han ville være meget takknemlig, gjentok han, om jeg kunne «kjøre i vei med fire».

Som så mange andre har jeg naturligvis en viss motvilje mot for store endringer i de gamle rutinene. Men det har overhodet intet for seg å klamre seg til tradisjonene kun for deres egen skyld, slik noen gjør. I våre dager med elektrisitet og sentralvarme er det slett ikke nødvendig å ansette tjenere i et slikt antall som for en generasjon siden. Ja, jeg har faktisk allerede tenkt den tanken at det å beholde et unødvendig antall bare for tradisjonenes skyld – slik at de ansatte får bedre tid enn tilrådelig – har vært sterkt medvirkende til det drastiske fall i den faglige standard. For øvrig hadde Mr. Farraday gjort det klart at han bare en sjelden gang ville holde den slags sammenkomster som Darlington Hall hadde bevitnet så ofte før i tiden. Altså tok jeg fatt på den oppgaven Mr. Farraday hadde overlatt meg, med atskillig begeistring. Jeg brukte mange timer på stabsplanen, og minst like mange timer på å tenke på den, mens jeg skjøttet andre plikter, eller når jeg lå våken om kvelden. Hver gang jeg syntes jeg hadde fått en god idé, gransket jeg den inngående for å se om jeg skulle ha glemt noe, og overveide den fra alle synsvinkler. Endelig stod jeg med en plan som kanskje ikke var nøyaktig det Mr. Farraday hadde bedt om, men som, det følte jeg meg overbevist om, var den beste som det stod i menneskelig makt å få til. Så godt som alle de mest tiltalende deler av huset kunne holdes tilgjengelige: det ville legges varetrekk over møblene i den omfattende tjenerfløyen, herunder den bakre korridoren, de to fateburene og det gamle vaskerommet – og gjestekorridoren oppe i tredje, slik at man kunne beholde alle de viktigste værelsene i første etasje og et betydelig antall gjesteværelser. Riktignok kunne vår nuværende betjening på fire bare overkomme dette programmet dersom de fikk forsterkninger ved en del heldagshjelper, og stabsplanen omfattet derfor en gartner, som skulle komme én gang i uken, to om sommeren, og to vaskehjelper, som hver skulle komme to ganger i uken. Stabsplanen ville dessuten innebære en radikal omlegning av de plikter som påhvilte hver av de fire tjenerne som bodde på stedet. De to unge pikene ville, så vidt jeg kunne forstå, ikke finne det så vanskelig å innrette seg etter disse forandringene, men jeg gjorde hva jeg kunne for at Mrs. Clements skulle bli minst mulig skadelidende ved disse omstillingene, og det i den grad at jeg selv påtok meg en rekke plikter som man kunne mene at det var meget storsinnet av en butler å gjøre.

Jeg vil fremdeles ikke gå så langt som til å si at det er en dårlig stabsplan. Den gjør det tross alt mulig for en stab på fire å rekke over forbausende meget. Men man må innrømme at de aller beste stabsplaner er de som rommer en feilmargin, som tar i betraktning de dager da en av de ansatte kan være syk eller av diverse grunner ikke er helt på høyden. I dette spesielle tilfellet hadde jeg fått en noe uvanlig oppgave, men jeg hadde ikke desto mindre sørget for å legge inn «marginer» hvor det lot seg gjøre. Særlig hadde jeg vært oppmerksom på at en eventuell motvilje fra Mrs. Clements’, eller de to pikenes, side mot å påta seg plikter som lå utenfor deres innarbeidede grenser, ville bli ytterligere forsterket dersom de fikk det inntrykk at arbeidsbyrden var blitt betydelig større. Altså hadde jeg, i den tiden da jeg strevde med stabsplanen, nedlagt stor omtanke i at Mrs. Clements og pikene skulle finne arbeidsfordelingen stimulerende og meget lite tyngende så snart de var kommet over motviljen mot å påta seg disse mer «eklektiske» rollene.

Jeg er imidlertid redd for at jeg i mine bestrebelser på å sikre støtte hos Mrs. Clements og pikene kanskje ikke vurderte mine egne begrensninger like presist, og selv om min erfaring og sedvanlige forsiktighet i den slags anliggender hindret meg i å pålegge meg selv mer enn jeg faktisk kunne utrette, var jeg kanskje ikke tilstrekkelig oppmerksom på at jeg også måtte gi meg selv en viss margin. Det er derfor ikke forbausende at denne forglemmelsen etter noen måneder gav seg disse små, men megetsigende utslag. Når det kommer til stykket, tror jeg ikke det var mer komplisert enn som så: jeg hadde gitt meg selv for meget arbeid.

Man vil kanskje finne det forbløffende at en så innlysende mangel ved en stabsplan unngikk min oppmerksomhet i så lang tid, men så må man da også innrømme at det ofte går slik med saker som man har hatt sin tanke festet ved gjennom lengre tid. Sannheten går ikke opp for en før den ved en ren tilfeldighet trenger seg på. Slik gikk det også i dette tilfellet. En ytre begivenhet, det at jeg mottok brevet fra Miss Kenton, som foruten noen temmelig intetsigende avsnitt tilkjennegav en umiskjennelig lengsel etter Darlington Hall, og – ja, det er jeg ganske sikker på – klare antydninger om at hun gjerne ville komme tilbake hit, tvang meg til å se nøyere på stabsplanen igjen. Først da slo det meg at det faktisk var en avgjørende rolle som et nytt medlem av staben kunne spille her, og at det nettopp var denne mangelen på betjening som var roten til alle den senere tids besværligheter. Jo mer jeg tenkte over det, desto mer åpenbart ble det at Miss Kenton, med sin dype kjærlighet til dette huset, og med sin forbilledlige yrkesstolthet – av den sorten som nesten ikke er til å oppdrive i våre dager – nettopp var den faktor som trengtes for at jeg skulle kunne legge siste hånd på en helt igjennom tilfredsstillende stabsplan for Darlington Hall.

Etter å ha foretatt denne analysen av situasjonen tok jeg snart Mr. Farradays vennlige forslag opp til ny overveielse. Det hadde nemlig streifet meg at den foreslåtte bilturen med hell kunne utnyttes i faglig øyemed, det vil si, jeg kunne kjøre vestpå og besøke Miss Kenton underveis, og slik bringe på det rene hva som lå i hennes ønske om å vende tilbake til arbeidet her på Darlington Hall. Jeg må fremholde at jeg hadde lest Miss Kentons brev atskillige ganger, og det er utelukket at det bare er noe jeg innbiller meg at det fantes slike antydninger der.

Jeg kunne likevel ikke på flere dager få meg selv til å bringe saken på bane igjen overfor Mr. Farraday. Saken hadde i alle fall flere sider som jeg mente at jeg måtte ha klargjort før jeg gikk videre med den. For eksempel spørsmålet om utgifter. For selv om man tar i betraktning min arbeidsgivers storsinnede tilbud om å dekke bensinutgiftene, kunne omkostningene ved en slik reise fort komme opp i forbløffende beløp når man tenker på slike ting som overnatting, måltider og små forfriskninger som jeg måtte innta underveis. Så var det også spørsmålet om hvilket antrekk som passet til en slik reise, og om det var umaken verd å investere i helt nye klær. Jeg er så heldig å eie en del utmerkede dresser, som lord Darlington opp gjennom årene har vært så vennlig å overlate til meg, og det samme har flere gjester gjort når de har bodd her i huset og har hatt særlig grunn til å være tilfreds med oppvartningen. Mange av disse dressene er nok for fine til den påtenkte turen, eller også temmelig gammeldagse. Men det er en dagligdress som jeg fikk forærende i 1931 eller 1932 av sir Edward Blair – så å si flunkende ny den gang og uhyre velsittende – som nok kunne passe om kvelden i salongen eller spisesalen på de gjestgiveriene hvor jeg måtte ta inn. Det jeg derimot savner, er passende reiseantrekk – det vil si klær jeg kan være bekjent av å vise meg i når jeg kjører bil – om jeg da ikke skulle iføre meg den dressen jeg fikk av unge lord Chalmers under krigen. Den er opplagt for liten for meg, men er helt ideell hva farven angår. Jeg regnet endelig ut at sparepengene kunne dekke alle de utgifter jeg kunne pådra meg, og dessuten strekke til for innkjøp av en ny dress. Man vil forhåpentlig ikke føle at jeg er altfor forfengelig på dette området. Saken er jo den at man aldri vet når man kan bli nødt til å røpe at man er fra Darlington Hall, og da er det viktig å være antrukket på en måte som er stillingen verdig.

På denne tiden brukte jeg også mange minutter på å studere veikart og lese igjennom de aktuelle bind av Mrs. Jane Symons’ Vidunderlige England. Om noen ikke skulle kjenne Mrs. Symons’ bøker – en serie på syv bind, hvor hvert bind tar for seg én bestemt del av de britiske øyer – kan jeg varmt anbefale dem. De er skrevet i tredveårene, men meget burde fremdeles være aktuelt – jeg kan nemlig aldri tenke meg at tyske bomber har forandret landskapene så sterkt. Mrs. Symons var for øvrig en hyppig gjest her i huset før krigen. Hun var faktisk blant de mest skattede gjester blant tjenerne, takket være den vennlige påskjønnelse hun aldri unnlot å vise. Det var på den tiden at jeg, drevet av min naturlige beundring for damen, begynte å lese hennes bøker i biblioteket så snart jeg hadde en ledig stund. Jeg husker faktisk at jeg kort etter Miss Kentons avreise til Cornwall i 1936 ofte bladde i bind III av Mrs. Symons’ verk, ettersom jeg aldri hadde vært på de kanter av landet. Det var det bind som lar leserne få del i Devons og Cornwalls herligheter, med fotografier og – efter min oppfatning enda mer stemningsskapende – en rekke forskjellige kunstneres tegninger fra det området. Slik hadde jeg kunnet danne meg en viss formening om hva det var for et sted Miss Kenton var reist for å slå seg ned på, etter at hun ble gift. Men som sagt, dette var i tredveårene, da Mrs. Symons’ bøker, så vidt jeg vet, ble beundret i de store husene overalt i landet. Jeg hadde ikke sett på disse bøkene på mange år, før den siste tidens begivenheter fikk meg til å ta Devon og Cornwall ned fra hyllen igjen. Enda en gang gransket jeg da de herlige skildringene og illustrasjonene, og man kan kanskje forstå min stigende begeistring ved tanken på at jeg nu selv kunne legge ut på en biltur til den delen av landet.

Til slutt så jeg ingen annen utvei enn å ta saken opp med Mr. Farraday igjen. Det var naturligvis alltid en mulighet for at det nu fjorten dager gamle forslaget kunne ha vært et øyeblikks innfall, og at han ikke lenger ville erklære seg innforstått. Men efter hva jeg har sett til Mr. Farraday i disse månedene, er han ikke av dem som er henfalne til det mest irriterende trekk ved en arbeidsgiver – nemlig mangel på konsekvens. Det var ingen grunn til å tro noe annet enn at han ville være like oppsatt på at jeg skulle ta den turen – og at han ville gjenta det vennlige tilbudet om å dekke bensinutgiftene. Likevel overveide jeg meget nøye hva som kunne være den gunstigste anledningen til å bringe saken på bane, for som sagt, selv om jeg ikke et øyeblikk mistenkte Mr. Farraday for mangel på konsekvens, ville det ikke desto mindre være uklokt å ta saken opp når han var opptatt eller åndsfraværende. Et avslag under slike omstendigheter avspeiler neppe min arbeidsgivers egentlige oppfatning av saken, men dersom jeg først hadde fått et slikt avslag, kunne jeg ikke godt ta det opp på ny. Det var derfor klart at jeg måtte velge stunden med omhu.

Til slutt kom jeg frem til at det fornuftigste tidspunkt på dagen måtte være når jeg serverte eftermiddagste i salongen. Mr. Farraday er da vanligvis nettopp kommet hjem fra sin korte spasertur langs bakkekammene, så han er sjelden oppslukt med å lese eller skrive, som han så ofte er om kvelden. Når jeg kommer med eftermiddagsteen, pleier Mr. Farraday faktisk å lukke den boken eller det tidsskriftet han har sittet og lest i, reiser seg og strekker armene foran vinduet, som om han gleder seg til en samtale med meg.

Jeg tror nok at min dømmekraft viste seg å være ganske god hva valg av tidspunkt angikk. Når det gikk som det gikk, skyldes det helt og holdent min feilbedømmelse med hensyn til noe ganske annet, nemlig at jeg ikke tenkte tilstrekkelig over at Mr. Farraday på den tiden av døgnet setter mest pris på en samtale med et muntert, humoristisk innhold. Da jeg visste at han etter all sannsynlighet ville være i et slikt lune når jeg kom med teen i går eftermiddag, og da jeg var fullt klar over at han hadde en hang til å snakke i en spøkefull tone på den tiden, ville det avgjort ha vært klokest om jeg ikke hadde nevnt Miss Kenton overhodet. Men som man vil forstå, følte jeg en naturlig trang, når jeg bad om noe som tross alt var en storsinnet gunstbevisning fra min arbeidsgivers side, til å antyde at det lå et godt, faglig motiv bak anmodningen. Da jeg tilkjennegav mine grunner for å foretrekke den vestlige del av landet, lot jeg det derfor ikke bero med en omtale av de mest forlokkende detaljer fra Mrs. Symons’ bok, men begikk også den feil å opplyse at en tidligere husholderske fra Darlington Hall var bosatt på de kanter. Jeg hadde vel tenkt meg å forklare for Mr. Farraday hvordan jeg kunne undersøke visse muligheter som kunne vise seg å bli den ideelle løsning på de små problemer vi hadde i huset for tiden. Først da jeg hadde nevnt Miss Kenton, gikk det plutselig opp for meg hvor aldeles upassende det ville være å fortsette. Jeg kunne slett ikke være sikker på at Miss Kenton ønsket å bli ansatt her igjen, og dessuten hadde jeg overhodet ikke drøftet spørsmålet om en utvidelse av staben med Mr. Farraday siden det første, innledende møtet for over et år siden. Om jeg skulle ha fortsatt å ytre meg om Darlington Halls fremtid, ville det ha vært anmassende, for å si det mildt. Jeg formoder at jeg på det tidspunkt stanset temmelig brått opp og så litt, forlegen ut. Mr. Farraday grep iallfall anledningen til å smile bredt og si ettertenksomt:

– Det må jeg si, Stevens. En venninne. Og i Deres alder.

Det var en meget pinlig situasjon, som lord Darlington aldri ville ha hensatt noen av sine tjenere i. Det er naturligvis ikke min mening å antyde noe ufordelaktig om Mr. Farraday. Han er tross alt amerikaner, og hans måte å oppføre seg på er ofte meget annerledes. Det er utelukket at han mente noe galt med det, men som man vil forstå, var det en særdeles ubehagelig situasjon for meg.

– Jeg ville aldri ha trodd at De var en slik damenes venn, Stevens, fortsatte han. – Men det er slikt som holder en ung til sinns. Jeg vet bare ikke om det er riktig av meg å hjelpe Dem med den slags tvilsomme stevnemøter.

Selvsagt følte jeg meg fristet til straks og utvetydig å fastslå at noen slike motiver ikke fantes, men innså i tide at hvis jeg gjorde det, ville jeg jo bite på Mr. Farradays krok, og situasjonen ville bare bli enda mer pinlig. Derfor ble jeg bare stående der forlegent og vente på at min arbeidsgiver skulle gi meg tillatelse til å ta den bilturen.

Uansett hvor pinlig den stunden var for meg, vil jeg ikke antyde at jeg på noen måte klandrer Mr. Farraday, som absolutt ikke er noe uvennlig menneske. Han bedrev ganske sikkert bare en form for spøk som i De forente stater bare er et tegn på god og vennlig forståelse mellom arbeidsgiver og arbeidstager, noe man hengir seg til som et hyggelig tidsfordriv. For å stille tingene i det rette lys må jeg påpeke at nettopp den slags spøk fra min nye arbeidsgivers side har vært kjennetegnende for en stor del av forholdet oss imellom i disse månedene – skjønt jeg må innrømme at jeg er ganske usikker på hvordan jeg bør reagere. De første dagene i Mr. Farradays tjeneste var jeg faktisk et par ganger ganske himmelfallen over hva han kunne finne på å si til meg. En gang så jeg meg for eksempel foranlediget til å spørre om en herre man ventet på besøk, ville ha sin frue med.

– Gud hjelpe oss om hun skulle komme, svarte Mr. Farraday. – Kanskje De kunne hjelpe oss å holde henne fra livet, Stevens. De kunne for eksempel ta henne med og vise henne stallen på Mr. Morgans gård. Holde henne beskjeftiget i høyet. Hun er kanskje nettopp Deres type.

En kort stund skjønte jeg ikke hva min arbeidsgiver mente. Så gikk det opp for meg at det var en slags spøk, og jeg forsøkte å presse frem et passende smil, men jeg tror nok det kunne spores en siste rest av forvirring, om ikke forferdelse, i ansiktsuttrykket mitt.

De neste dagene lærte jeg meg imidlertid av med å bli overrasket over den slags bemerkninger fra min arbeidsgivers side, og smilte korrekt hver gang jeg merket det spøkefulle tonefallet i stemmen. Likevel kunne jeg aldri med bestemthet vite hva som ble forventet av meg ved disse anledningene. Kanskje var det meningen at jeg skulle le hjertelig, eller endog gjøre gjengjeld med en kvikk bemerkning. Den sistnevnte muligheten har voldt meg noe bekymring de siste månedene, og jeg vet ennu ikke helt hvordan jeg skal forholde meg. Det er godt mulig at det i Amerika hører med til hva man anser for godt tjenerskap at en arbeidstager bidrar med underholdende spøk. Jeg husker faktisk at verten i Ploughman’s Arms, Mr. Simpson, en gang sa at hvis han hadde vært en amerikansk barkeeper, ville han ikke småpratet med oss på den vennlige, men alltid like høflige måten, men isteden overfust oss med grove hentydninger til våre laster og lyter og kalt oss fylliker og lignende i et forsøk på å leve opp til den rolle som hans kunder ventet av ham. Jeg kan også huske at Mr. Rayne, som for noen år siden reiste til Amerika som sir Reginald Mauvis’ kammertjener, fortalte at en drosjesjåfør i New York alltid tiltalte passasjerene på en måte som, hvis det hadde vært i London, ville ha endt med rabalder, om da ikke vedkommende regelrett ble slept med til nærmeste politistasjon.

Det er altså godt mulig at min arbeidsgiver forventer at jeg skal reagere på hans vittigheter på lignende måte og mener at jeg er forsømmelig i mitt arbeid når jeg ikke gjør det. Det er, som sagt, noe som har voldt meg atskillig bekymring. Jeg må likevel si at denne spøkefullhet er en plikt jeg føler at jeg aldri noensinne kan utføre med begeistring, i våre omskiftelige tider er det intet i veien for å avpasse arbeidet slik at man påtar seg plikter som ikke tradisjonelt hører til ens virkefelt, men spøk må henregnes til en ganske annen dimensjon. Hvordan kunne man, for nå bare å nevne det, være sikker på at et spøkefullt svar virkelig er det som forventes til enhver tid? Man behøver neppe å dvele ved den katastrofale mulighet av at man fremkaster en spøkefull bemerkning for så å oppdage at den er aldeles upassende.

En gang for ikke så lenge siden skjøt jeg imidlertid hjertet opp i livet og forsøkte meg på det forventede svar. Jeg var nettopp i ferd med å servere morgenkaffen for Mr. Farraday i frokostværelset da han sa til meg:

– Det var vel ikke De som drev og skvatret som en skjære i dag morges, Stevens?

Jeg forstod straks at min arbeidsgiver siktet til noen sigøynere som var ute og samlet inn skrapjern og som var kommet forbi med sitt sedvanlige skrik og skrål. Nu falt det seg slik at jeg nettopp den morgenen hadde tenkt over mitt dilemma, og man ventet at jeg skulle gi igjen med samme mynt når min arbeidsgiver spøkte, og jeg hadde vært alvorlig bekymret ved tanken på hvordan han måtte se på at jeg gang på gang unnlot å reagere på hans utspill. Jeg strevde derfor med å pønske ut et vittig svar, et eller annet utsagn som ville være trygt og harmløst om jeg skulle ha feilbedømt situasjonen. Om litt sa jeg:

– Snarere svaler enn skjærer, vil jeg tro. Som de trekkfugler de er. Dette fulgte jeg så opp med et passende beskjedent smil for utvetydig å vise at jeg hadde sagt en vittighet, ettersom jeg ikke ønsket at Mr. Farraday skulle betvinge den spontane morskap han eventuelt følte, av misforstått hensyn til mine følelser.

Men Mr. Farraday så bare opp og spurte:

– Hva behager, Stevens?

Først da gikk det opp for meg at min vittighet naturligvis ikke ville være så lett å forstå for en som ikke var klar over at det var sigøynere som var kommet forbi. Jeg kunne da ikke innse hvordan jeg skulle gå videre med denne spøkefullheten. Faktisk mente jeg det var best å sette en sluttstrek for det og late som om jeg var kommet til å tenke på noe som øyeblikkelig krevde min oppmerksomhet, så jeg bad ham ha meg unnskyldt og forlot skyndsomt en arbeidsgiver som så temmelig befippet ut.

Det var altså en høyst nedslående begynnelse på noe som kanskje er en helt ny form for plikt som kreves av meg, så nedslående at jeg må innrømme at jeg ikke har gjort flere fremstøt i den retning. Men samtidig kan jeg ikke unngå å føle at Mr. Farraday ikke er tilfreds med hvordan jeg reagerer på hans forskjellige spøkefullheter. Når han i den senere tid har spøkt enda mer iherdig, er det kanskje et forsøk på å egge meg til å reagere i samme ånd. Hvordan det enn forholder seg, så har jeg siden den første vittigheten med sigøynerne ikke vært i stand til å pønske ut lignende vittigheter like hurtig.

Den slags vanskeligheter har lett for å bli så meget mer bekymringsfulle nu for tiden, ettersom man ikke har noen muligheter for å drøfte dem og få dem bekreftet hos kolleger, slik man en gang kunne. For ikke så lenge siden hadde man, hvis den slags tvilsspørsmål angående ens plikter skulle oppstå, den trøst at det ikke ville vare lenge før en kollega, hvis synspunkter man respekterte, ville ledsage sin arbeidsgiver på et besøk til huset, og det ville da bli rik anledning til å drøfte saken. På lord Darlingtons tid, da damer og herrer ofte kom på besøk for mange dager ad gangen, var det jo mulig å nå frem til god forståelse med gjestende kolleger. I de travle dagene kunne man ofte se en samling av Englands fineste fagfolk sitte foran varmen fra kaminilden og snakke sammen til langt på natt. Om man var kommet inn i tjenernes oppholdsstue en slik kveld, ville man ha hørt annet enn bare sladder. Det mest sannsynlige var at man da kunne overvære diskusjoner om de store ting som opptok våre arbeidsgivere ovenpå, eller viktige saker som hadde stått omtalt i avisene. Selvfølgelig kunne man også finne oss opptatt av å diskutere alle sider ved vårt fag, slik fagfolk av alle samfunnslag pleier å gjøre når de kommer sammen. Selvsagt kunne uenigheten til tider være stor, men som oftest hersket det en atmosfære av gjensidig respekt. Kanskje kan jeg best gi et inntrykk av tonen slike kvelder om jeg sier at de faste gjestene innbefattet navn som Mr. Harry Graham, kammertjener og butler hos sir James Chambers, og Mr. John Donalds, kammertjener hos Mr. Sydney Dickenson. Og det var andre, neppe så distingverte, men likevel med et livlig vesen som gjorde hvert besøk minneverdig, for eksempel Mr. Wilkinson, kammertjener og butler hos Mr. John Campbell, med det velkjente repertoaret av parodier på berømte menn, Mr. Davidson fra Easterly House, med en lidenskap som, når han diskuterte en sak, kunne være like skremmende for den som ikke kjente ham som hans enkle vennlighet til alle andre tider var vinnende, Mr. Herman, kammertjener hos Mr. John Henry Peters, med ytterliggående synspunkter som ingen kunne høre på uten å reagere, men med en umiskjennelig skoggerlatter og en egen Yorkshire-sjarm som ingen kunne stå for. Slik kunne jeg fortsette. Den gang fantes det ekte kameratskap innen vårt fag, tross små forskjeller i vår måte å gripe det hele an på. Vi var i bunn og grunn to alen av samme stykke, om jeg kan si det slik. Ikke slik det er i dag. Når en tjener en sjelden gang følger en gjest hit, er han sannsynligvis ny i faget og har lite å si om annet enn fotball, og han foretrekker å tilbringe kvelden, ikke ved kaminen i oppholdsstuen, men ved baren i Ploughman’s Arms eller endog, hvilket synes stadig mer sannsynlig i våre dager – i Star Inn.

Jeg nevnte nettopp Mr. Graham, kammertjener og butler hos sir James Chambers. For et par måneder siden hørte jeg til min store glede at sir James skulle komme på besøk til Darlington Hall. Jeg gledet meg til besøket, ikke bare fordi gjester fra lord Darlingtons tid er meget sjeldne nu – Mr. Farradays omgangskrets er naturligvis helt annerledes enn Hans Nådes – men også fordi jeg formodet at Mr. Graham ville følge med sir James som i gamle dager, slik at jeg kunne få høre hans mening om disse spøkefullhetene. Jeg ble derfor både overrasket og skuffet da jeg dagen før besøket oppdaget at sir James ville komme alene. Enn videre forstod jeg senere, under sir James’ opphold, at Mr. Graham ikke lenger var i sir James’ brød. Faktisk hadde sir James overhodet ingen heltidsansatte lenger. Jeg skulle gjerne ha visst hvordan det var gått med Mr. Graham, for selv om vi ikke hadde kjent hverandre særlig godt, vil jeg si at vi de gangene vi møttes, var kommet godt ut av det med hverandre. Det bød seg imidlertid ingen passende anledning til å innhente disse opplysninger. Jeg må innrømme at jeg var ganske skuffet, for jeg skulle gjerne ha drøftet spørsmålet om spøk med ham.

Men for nu å vende tilbake til saken. Jeg måtte, som sagt, tilbringe noen ubehagelige minutter i salongen i går eftermiddag, mens Mr. Farraday fortsatte å spøke. Jeg reagerte som vanlig med et lett smil – i det minste nok til å vise at jeg på en måte var med på den godmodige tonen han hadde anlagt – og ventet for å se om min arbeidsgivers tillatelse til bilturen ville bli fremsatt på ny. Som ventet gav han sin vennlige tillatelse uten å forhale det særlig lenge, og Mr. Farraday var også så vennlig å huske å gjenta det storsinnede tilbudet om å dekke bensinutgiftene.

Det skulle altså ikke være noen grunn til å avstå fra bilturen vestpå. Jeg måtte naturligvis skrive til Miss Kenton og si at jeg kanskje kom innom. Jeg måtte også ta meg av klesproblemet. Forskjellige andre spørsmål vedrørende ordningen her i huset under mitt fravær skal også ordnes. Men alt i alt kan jeg ikke se noen egentlig grunn til at jeg ikke skulle ta denne turen.