Wilbur Smith

Blå horisont

Oversatt av Henning Kolstad

Wilbur Smith

Blå horisont

Oversatt av Henning Kolstad

Denne boken er tilegnet min hustru, Mokhiniso.

Våre første tre år sammen har vært som en fortryllelse.

Jeg gleder meg til de neste tretti.

De tre sto helt ute ved sjøkanten mens månen tegnet en sti av tindrende fargespill over det mørke farvannet.

«Fullmåne om to dager,» sa Jim Courtney bestemt. «Storfisken er nok sultne som løver.» En bølge kom glidende oppover stranden og bruste rundt anklene hans.

«Vi setter’n ut i stedet for å stå her og skravle,» foreslo fetteren hans, Mansur Courtney. Håret hans glinset som nyslått kobber i måneskinnet, og smilet tindret like klart. Med albuen dultet han lett til den svarte ungdommen som sto ved siden av, iført bare et lendeklede. «Kom igjen, Zama!» Sammen bøyde de seg og tok tak. Den lille farkosten gled motstrebende utover, og de tok i på nytt, men denne gangen satt båten bom fast i den våte sanden.

«Vent på den neste store,» kommanderte Jim, og de gjorde seg klare. «Der kommer’n!» Dønningen skjøt rygg langt der ute og kom veltende mot dem mens den kneiset høyere og høyere. Kammen knakk sammen til en hvit skumskavl før brenningen frådet innover og løftet forstavnen på robåten med slik kraft at guttene vaklet og klamret seg til ripa mens vannet bruste om hoftene.

«Sammen nå!» ropte Jim, og alle satte skulderen til. «Følg med utover!» Skroget løsnet og fløt klar, og de lot bølgens returstrøm skylle båten utover til vannet nådde skuldrene. «Ta årene fatt!» spyttet Jim da neste brottsjø slo over ham. De strakte hendene opp langs skrogsiden, grep ripa og halte seg om bord så sjøvannet silte av dem. Med opprømt latter grep de årene som lå klare og stakk dem mellom tollepinnene.

«Ro!» Årene bet i vannet, svingte bakover og dukket opp igjen med haler av sølvdrypp i måneskinnet mens små, lysende virvler i vannskorpen markerte hvor de hadde vært. Lettbåten danset klar av den opprørte brenningen, og de gled inn i en uanstrengt rytme ervervet gjennom lang øvelse.

«Hvilken vei?» spurte Mansur. Både han og Zama ventet uvilkårlig at Jim skulle ta beslutningen. Jim var alltid lederen.

«Heksegryta!» sa Jim bestemt.

Mansur lo. «Tenkte meg det. Du er fortsatt olm på Stor-Julie.»

Zama spyttet over ripa uten å bryte åretaket. «Ta deg i akt, Somoya, for Stor-Julie er fortsatt olm på deg,» sa han på lozi, som var morsmålet hans. Somoya betydde «vill vind». Det var navnet Jim hadde fått i barndommen på grunn av det hissige lynnet.

Jim ble mørk i minen da han tenkte på det. Ingen av dem hadde noensinne sett fisken de kalte Stor-Julie, men de visste at det var en hunn, ikke en hann, for bare hunnene kunne bli så digre og sterke. De hadde kjent kraften hennes overført fra dypet gjennom et torskesnøre tøyd til bristepunktet. Det sprutet sjøvann av sammenklemte fibre, og røyken drev der snøret raste over esingen og skar et dypt snitt i hardveden mens blodet piplet fra hendene deres.

«I 1715 var far på den gamle Omans Jomfru da hun gikk på grunn ved Farens Odde,» sa Mansur på arabisk, som var hans eget morsmål. «Styrmannen prøvde å svømme i land for å trekke et tau gjennom brenningene, men en diger, rød steenbras kom opp under ham da han var halvveis. Vannet var så klart at de så den allerede på tre favners dyp. Den bet av styrmannens bein ovenfor kneet og slukte det i én jafs, omtrent som en hund med en kyllingving. Styrmannen skrek og slo i det blodfrådende vannet for å prøve å skremme vekk fisken, men den kretset under ham og tok det andre beinet. Den dro ham under og tok ham med ned i dypet. De så aldri noe mer til ham.»

«Den historien forteller du hver gang jeg vil til Heksegryta,» brummet Jim mørkt.

«Og hver gang blir du så redd at du gjør på deg i alle regnbuens farger,» sa Zama på engelsk. De tre hadde vært så mye sammen at de behersket hverandres språk flytende – engelsk, arabisk og lozi. De vekslet uanstrengt mellom dem.

Jim lo, men mer av anspenthet enn av humor. «Hvor har du lært det motbydelige uttrykket, din hedning?»

Zama smilte. «Av din ærverdige far,» sa han, og for en gangs skyld ble Jim svar skyldig.

I stedet så han mot demringen i øst. «Soloppgang om to timer. Jeg vil være over Heksegryta da. Det er den beste tiden for et nytt anslag mot Julie.»

De rodde ut i hjertet av bukta og red på de lange kappdønningene som kom glidende på rad og rekke inn fra Sør-Atlanteren. Med vinden rett forfra kunne de ikke heise seilet. Bak dem kneiset Taffelberget i måneskinnet, flattoppet og majestetisk. En mørk hop av skuter lå ankret like inne ved fjellet, de fleste med senket rå. Denne ankerplassen var et herberge for skipstrafikken sør for ekvator. Handelsskutene og krigsskipene fra Nederlandske Ostindiakompani, VOC, og fra fem-seks andre nasjoner brukte Kapp det Gode Håp til proviantering og reparasjoner etter lange sjøreiser.

Såpass tidlig på morgenen var det få lys å se på land, bare svake lanterner på borgmurene og i vinduene på vertshusene langs sjøen, der mannskap fra skutene på havnen festet. Jims øyne gikk uvilkårlig til en enslig lysprikk i mørket over en sjømil fra de andre. Det var pakkhuset og kontoret til Brødrene Courtneys Handelsselskap, og han visste at lyset skinte fra vinduet i farens kontor i tredje etasje i det store pakkhuset.

«Far teller dukatene igjen.» Han lo for seg selv. Tom Courtney, faren til Jim, var en av de mest vellykkede handelsmennene ved Kapp det Gode Håp.

«Nå kommer øya,» sa Mansur uten å bryte takten, og Jim konsentrerte seg om den forestående jobben igjen. Han regulerte rorkultlina, som han hadde surret rundt stortåa på den bare høyrefoten. De la kursen en tanke mer mot babord og tok sikte på den nordligste odden på Robbeneiland. Robben var det hollandske ordet for selene som vrimlet på steinholmen. De kjente allerede eimen av dyra i natteluften; stanken av fiskeholdig møkk var kvelende ram. Da de kom litt nærmere, reiste Jim seg opp på toften for å ta peilinger; han sjekket landemerkene han trengte for å plassere båten rett over det dype hullet de kalte Heksegryta.

Plutselig satte han i et forskrekket utrop og slapp seg ned på toften igjen. «Se på det digre nautet! Han kommer til å renne på oss. Ro, for svarte! Ro!» En fullrigger med kolossal seilføring hadde kommet raskt og stille rundt nordspissen av øya. Drevet av nordvesten fosset den mot dem med uhyggelig fart.

«Den satans osteskolten av en hollender!» tordnet Jim mens han halte i langåren. «Helsikes fastlandssløve horeyngel! Han fører ikke engang lanterne!»

«Og hvor har du lært slik språkbruk, om jeg tør spørre?» peste Mansur mellom desperate åretak.

«Du er en like stor klovn som denne idiotiske hollenderen,» sa Jim bistert. Skipet ruvet over dem og pløyde opp en sølvgrå baugbølge i måneskinnet.

«Prai dem!» Mansurs stemme fikk en anspent undertone da faren ble enda mer åpenbar.

«Ikke kast bort pust på det,» innvendte Zama. «De sover som steiner. De vil ikke høre deg. Ro!»

De tre la seg på årene, og den lille farkosten formelig fløy gjennom vannet, men skuta nærmet seg enda fortere.

«Vi blir nødt til å hoppe?» Det lå et spørsmål i Mansurs anstrengte tone.

«Flott!» brummet Jim. «Vi er rett over Heksegryta. Etterprøv historien til faren din. Hvilket bein biter Stor-Julie av deg først?»

De rodde i febrilsk taushet; de fordreide ansiktene glinset av svette i den kjølige natteluften. De prøvde å redde seg inn mellom knausene, der den store skuta ikke kunne nå dem, men det var fortsatt en hel kabellengde igjen, og nå ruvet den høye riggen over dem og dekket stjernehimmelen. De hørte blafring i seilduk, knirkende treverk og det musikalske bruset fra baugbølgen. Ikke en eneste av guttene sa noe, men de halte i årene og stirret med gru på skuta.

«Milde Jesus, spar oss!» mumlet Jim.

«I Allahs navn!» utbrøt Mansur dempet.

«Ved alle stammens fedre!»

Hver enkelt påkalte sine egne høye makter. Zama rodde jevnt og uavbrutt, men øynene hans lyste hvite i det mørke fjeset mens han så døden komme farende mot dem. Bølgen foran baugen løftet dem, og plutselig surfet de på den; de ble slengt bakover og akte nedover siden av bølgen med akterstavnen først. Hekken gikk under, og iskaldt vann fylte den vesle båten. Alle de tre guttene ble kastet over ripa i samme øyeblikk som det bastante skroget traff farkosten. Da Jim gikk under, skjønte han at de bare var blitt streifet. Robåten ble kastet til side, men det hørtes ikke ut til at treverket brast.

Jim ble drevet dypt ned, men han prøvde å svømme enda dypere. Han visste at kontakt med skutebunnen ville koste ham livet. Skipet var utvilsomt kraftig begrodd med andeskjell etter ferden over havet, og de knivskarpe skjellene ville rive kjøttet av skjelettet hans. Han spente alle muskler i kroppen i påvente av smertesjokket, men det uteble. Lungene sved og brystet pumpet krampaktig i lengsel etter å puste. Han kjempet mot trangen til han var sikker på at skipet var passert, så snudde han og svømte oppover med armer og bein. Han ante månen som en gyllen kontur gjennom krystallklart vann, duvende og uvirkelig, og svømte mot den med alt han kunne mobilisere av krefter og vilje. Plutselig brøt han vannflaten og fylte lungene med luft. Han la seg over på ryggen, gispet, harket og sugde i seg den livgivende herligheten. «Mansur!» hveste han med verkende lunger. «Zama! Hvor er dere? Gi lyd, for pokker. La meg høre dere!»

«Her!»

Det var Mansurs stemme, og Jim speidet etter ham. Fetteren hans klamret seg til den oversvømte robåten, og de lange, røde krøllene klistret seg til fjeset som selpels. Da var det at et tredje hode dukket opp av vannet mellom dem.

«Zama!» Med to crawltak var Jim borte hos ham og løftet fjeset hans opp av vannet. Zama hostet og spydde en eksplosiv stråle av sjøvann og oppkast. Han prøvde å slå armene om halsen på Jim, men Jim dukket ham til han slapp taket, så slepte han gutten til siden av den halvsunkne båten.

«Her! Hold deg fast i denne.» Jim styrte Zamas hånd til båtripa. De tre klamret seg fast der og hev etter pusten.

Jim var den første som kom såpass til hektene at han fant igjen raseriet. «Satans radd!» gispet han og så etter skuta som stevnet vekk. Den seilte sedat. «Vet ikke engang at han holdt på å kverke oss.»

«Skipet stinker verre enn selkolonien.» Mansur var fortsatt hes, og snakkingen utløste en hostekule.

Jim snuste i luften og merket eimen som hang igjen etter fartøyet. «Slaveskute,» fnøs han. «En jævla slaveskute. Den lukten er ikke til å ta feil av.»

«Eller et fangeskip,» sa Mansur hest. «Fører vel straffanger fra Amsterdam til Batavia.» De så at skipet endret kurs og ante hvordan seilene skiftet fasong i måneskinnet. Det dreide inn mot bukta for å ankre opp sammen med de andre skutene som lå der.

«Skulle gjerne finne kapteinen i en av ginbulene på kaia,» sa Jim mørkt.

«Glem det,» sa Mansur. «Han ville stikke en kniv mellom ribbbeina på deg, eller på et annet smertefullt sted. La oss øse båten.»

Det var bare noen fingerbredder fribord, så Jim måtte åle seg om bord over hekken. Han famlet under toften og fant trepøsen fastsurret der. De hadde gjort alt utstyret godt fast for den skumle sjøsettingen gjennom brenningene. Han begynte å øse skroget og sendte en jevn strøm av vann over ripa. Da det var halvlenset, hadde Zama kommet såpass til hektene at han kunne klyve om bord og ta en økt med pøsen. Jim dro om bord årene, som fortsatt fløt ved siden av, og sjekket det øvrige utstyret. «Alle fiskesakene er her ennå.» Han åpnet en sekk og kikket nedi. «Agnet, til og med.»

«Skal vi fortsette?» spurte Mansur tvilende.

«Det er vel klart! Hvorfor ikke, for svarte?»

«Tja . . .» Mansur virket usikker. «Vi holdt på å drukne.»

«Men vi gjorde det ikke,» påpekte Jim energisk. «Zama har lenset båten, og det er mindre enn en kabellengde til Heksegryta. Stor-Julie venter på frokost. Nå drar vi og serverer henne.» Igjen tok de plass på toftene og tok de lange årene fatt. «Den fordømte osteskolten kostet oss en time fisketid,» klaget Jim bittert.

«Han kunne ha kostet deg atskillig mer, Somoya,» lo Zama. «Hvis jeg ikke hadde vært på pletten og halt deg opp –»

Jim grep en død fisk i agnsekken og kastet den i hodet på ham. Munterheten og kameratskapet våknet raskt til live igjen.

«Hvil på årene, nå nærmer vi oss merkene,» sa Jim, og de begynte på den vanskelige jobben med å manøvrere robåten i stilling rett over gropen i det grønne dypet. De måtte kaste ankeret på sørkanten av Heksegryta, for så å drive med strømmen ut over den dype dalen i havbunnen. Det ble ekstra vanskelig på grunn av strømvirvlene som hadde gitt navn til stedet, og to ganger ble de liggende i gal posisjon. Med mye svette og banning måtte de hale opp igjen den tunge steinen de brukte til anker og prøve på nytt. Demringen kom luskende fra øst, umerkelig som en tyv, før Jim loddet dybden med et agnløst torskesnøre for å kontrollere at de hadde plassert seg perfekt. Han målte snøret med utstrakte armer mens han matet det ut over ripa.

«Trettitre favner!» utbrøt han da han kjente at blysøkket traff bunnen. «Vi ligger rett over spisestua til Stor-Julie.» Han halte søkket raskt opp med en roterende tohåndsteknikk. «På med agnet, karer!» Alle kastet seg over agnsekken. Jim stakk hånden nedi, og under Mansurs fingre hugg han tak i det aller lekreste åtet, en gråmulle så lang som underarmen hans. Han hadde tatt den på garn dagen før i lagunen nedenfor rederiets pakkhus. «Den er for fin for deg,» forklarte han rolig. «Bare en skikkelig fisker kan takle Julie.» Han trædde spissen av haikroken gjennom mullens øyehuler. Bøyen på kroken var to håndsbredder vid. Jim gjorde klar fortommen. Den besto av fem alen stålkjetting, lett men sterk. Alf, smeden til faren hans, hadde håndsmidd kjettingen spesielt til ham. Jim var sikker på at den ville tåle selv en kjempesteenbras’ forsøk på å skjære den av mot revet. Han svingte agnet rundt hodet og firte det kraftige torskesnøret mer ut for hver omdreining, inntil han til slutt slapp taket og lot mullen sveve utover vannet med den tunge fortommen etter seg. Da agnet sank ned i dypet, lot han snøret strømme etter. «Rett i gapet på Stor-Julie,» sa han tilfreds. «Denne gangen slipper hun ikke unna. Denne gangen er hun min.» Da han kjente at blysøkket traff bunnen, la han en kveil av snøret på tiljen og tråkket tungt på den med den bare høyrefoten. Han måtte ha begge hender på åren for å kjempe mot strømmen og holde båten i stilling over Heksegryta med det grove snøret hengende loddrett ned i dypet.

Zama og Mansur fisket med mindre kroker og tynnere snører; de brukte små biter av makrellkjøtt som agn. Nesten øyeblikkelig begynte de å trekke opp fisk – rosenrøde kortsnuter, sprellende, sølvblanke brasmer og flekkete tigerknurr som gryntet griseaktig når guttene vred ut kroken og slengte dem i bunnen av båten.

«Babyfisk for smågutter!» ertet Jim. Årvåken passet han sitt eget grove snøre, rodde stille for å holde båten urørlig mot strømmen. Solen tittet over horisonten og tok det skarpe draget ut av luften. De tre flådde av seg yttertøyet til de satt i bare lendeklede.

Like i nærheten vrimlet selene over svabergene på holmen, de dykket og boltret seg tett rundt den ankrede båten. Plutselig dykket en stor selhund under båten, glefset tak i fisken Mansur holdt på å trekke opp, rev den av kroken og dukket opp bare noen alen unna med fisken i kjeften.

«Fordømrade krapyl!» ropte Mansur i harnisk da selen holdt den plyndrede fisken mot brystet og rev løs munnfuller med skinnende hjørnetenner. Jim slapp åren og rotet i utstyrstasken sin. Frem tok han slyngen og la en vannpolert stein i lærlappen. Han hadde plukket ut ammunisjonen i et bekkeleie lengst nord på godset, og hver stein var rund, jevn og akkurat passe stor. Jim hadde trent med slyngen til han kunne felle en høytflyvende gås på fire av fem forsøk. Han svingte slyngen rundt og rundt over hodet til den sang av kraft. Da løste han ut, og steinen fløy ut av lærlappen fortere enn øyet kunne følge. Den traff selhunden midt i den runde, svarte skallen, og de hørte hvordan det sprø kraniebeinet knustes. Dyret ble drept momentant, og krampetrekningene rykket i kadaveret da det fløt bort med strømmen.

«Han der kommer ikke til å kvarte mer fisk.» Jim stakk slyngen i tasken igjen. «Og de andre har vel lært litt om skikk og bruk.» Resten av selflokken vek unna robåten. Jim grep åren igjen, og de tok opp tråden i den avbrutte samtalen.

Så sent som i forrige uke var Mansur kommet tilbake med et av Courtney-skipene fra en handelsreise oppover østkysten av Afrika så langt som til Hormuz. Han berettet for dem om alt det fantastiske han hadde sett og de herlige eventyrene han hadde opplevd sammen med faren, som var kaptein på Allahs Gave.

Faren til Mansur, Dorian Courtney, var den andre kompanjongen i selskapet. I barndommen ble han tatt til fange av arabiske sjørøvere og solgt til en prins av Oman, som hadde adoptert ham og omvendt ham til islam. Hans halvbror Tom Courtney var kristen, mens Dorian var muslim. Da Tom fant lillebroren og reddet ham fra araberne, hadde de gått i lykkelig kompaniskap. Sammen hadde de tilgang til begge de religiøse verdenene, og de fikk stor fremgang i virksomheten. I løpet av de siste årene hadde de handlet i India, Arabia og Afrika, og de hadde solgt sine eksotiske varer i Europa.

Mens Mansur snakket, holdt Jim øye med ansiktet til fetteren og misunte ham det flotte utseendet og sjarmen. Det hadde Mansur arvet etter faren, sammen med det gyllenrøde håret som hang tykt nedover ryggen. I likhet med Dorian var han smidig og rask, mens Jim var mer som sin egen far, bred og sterk. Zamas far, Aboli, hadde sammenliknet dem med en okse og en gaselle.

«Heng nå i, fetter!» Mansur avbrøt beretningen for å erte Jim. «Zama og jeg kommer til å fylle båten til ripa før du i det hele tatt våkner. Fang en fisk til oss!»

«Jeg har alltid foretrukket kvalitet fremfor kvantitet,» svarte Jim med en medlidende tone.

«Jaja, du har ikke noe bedre å gjøre, så du kan fortelle oss om turen til hottentottenes rike.» Mansur dro enda en glinsende, sprellende fisk over ripa.

Jims ærlige, men ikke spesielt kjekke ansikt lyste opp ved tanken på eventyret han hadde opplevd. Uvilkårlig kikket han nordover gjennom bukta mot de forrevne fjellene, gylne i morgensolen. «Vi tok oss frem i trettiåtte døgn,» skrøt han. «Nordover gjennom fjellene og den store ørkenen, langt utenfor grensene for denne kolonien, som guvernøren og Nederlandske Ostindiakompanis styre i Amsterdam har forbudt enhver å krysse. Vi tok oss inn i trakter hvor ingen hvit mann har vært før oss.» Han kunne ikke fortelle så glatt eller skildre så lyrisk som fetteren, men iveren smittet. Mansur og Zama lo med ham da han beskrev de barbariske stammene de hadde møtt og de umåtelige viltflokkene på slettene. Med jevne mellomrom søkte han bekreftelse hos kameraten: «Er det ikke sant som jeg sier, Zama?»

Zama nikket alvorlig. «Så sant som det er sagt. Det sverger jeg på fars grav. Hvert ord er sant.»

«En dag skal jeg vende tilbake.» Jim ga løftet mer til seg selv enn til de andre. «Jeg skal dra tilbake og krysse den blå horisonten, jeg skal dra helt til den ytterste kanten av dette landet.»

«Og jeg blir med deg, Somoya!» Zama så på ham med total tillit og varmt vennskap.

Zama husket det faren hans hadde sagt om Jim da han til slutt lå for døden på sin egen sovefell, utbrent og mett av dage, en sammenbrutt kjempe som i sin tid hadde utstrålt overmenneskelig styrke. «Jim Courtney er i sannhet sin fars sønn,» hadde Aboli mumlet. «Hold deg til ham slik jeg har holdt meg til Tom. Det vil du aldri angre på, min sønn.»

«Jeg blir med deg,» gjentok Zama.

Jim blunket til ham. «Klart det, din rabagast. Det er ingen andre som vil ha deg.» Han ga Zama et solid ryggklask som holdt på å feie ham av toften.

Han hadde ment å si mer, men akkurat da rykket det i snørekveilen under foten hans, og han utstøtte et triumfrop. «Julie banker på døra. Kom igjen, Stor-Julie!» Han slapp åren, hugg tak i snøret og holdt det mellom hendene med en bukt som han var klar til å fire ut over ripa. Uten videre trakk de to andre inn sine egne snører med febrilsk hastverk. De skjønte hvor viktig det var å gi Jim åpent vann til å jobbe med en virkelig stor fisk.

«Kom da, søta,» mumlet Jim til fisken og holdt snøret forsiktig mellom tommel og pekefinger. Han kjente ingenting, bare strømmens milde drag. «Kom, jenta mi! Pappa er glad i deg!»

Da kjente han et nytt drag i snøret, en forsiktig og nesten stjålen bevegelse. Hver nerve i kroppen gikk i høyspenn. «Hun er der. Hun er fortsatt der.»

Snøret ble slakt igjen. «Ikke la meg miste deg, jenta mi. Ikke la meg miste deg.» Jim bøyde seg over båtripa og holdt snøret slik at det gikk rett fra fingrene hans og ned i det grønne vannet. De andre fulgte med uten å våge å trekke pusten. Plutselig så de at den høyt løftede høyrehånden hans ble trukket ubønnhørlig nedover av en massiv vekt. De så hvordan musklene i Jims rygg og armer svulmet og knøt seg som i en huggklar orm, og de satt musestille da hånden som holdt snøret nesten nådde vannflaten.

«Ja!» sa Jim lavt. «Nå!» Han steilet bakover av alle krefter. «Sånn! Og sånn og sånn!» Han halte i snøret hver gang han sa det, svingte først med høyre arm, så med venstre, så med høyre igjen. Men vekten i snøret ga ikke etter, ikke engang for Jims styrke.

«Det der kan ikke være noen fisk,» sa Mansur. «Så sterk fisk finnes ikke. Du må ha fått snøret i bånn.»

Jim svarte ikke. Nå stemte han knærne mot esingen og lente seg bakover med hele sin vekt. Tennene var sammenbitt, ansiktet bleknet og øynene bulet.

«Hjelp meg å dra!» gispet han, og de to andre styrtet langs båten for å ta tak i snøret, men de rakk ikke frem til akterstavnen før Jim ble rykket over ende og falt mot skrogsiden. Snøret raste mellom fingrene hans, og de kjente lukten av svidd hud fra håndflatene, den minnet om grillet fåreribbe.

Jim skrek av smerte, men han holdt innbitt fast. Med en kraftanstrengelse greide han å hekte snøret over ripa, og han prøvde å klemme det fast der, men mistet enda mer hud da knokene hans slo inn i treverket. Med den ene hånden nappet han av seg luen for å bruke den som hanske mens han holdt snøret mot treverket. Alle tre skrek som brente demoner.

«Hjelp meg her! Grip tampen!»

«Gi ut mer snøre. Du retter ut kroken.»

«Hent pøsen! Ha på vann! Snøret kan ta fyr!»

Zama fikk tak i snøret med begge hender, men selv ikke med sin samlede styrke klarte de å stoppe kjempefiskens bevegelse. Snøret suste ut over ripa, og de kjente hvordan slagene fra den mektige halen pulserte i det.

«Vann, for Guds skyld, fukt snøret!» hylte Jim. Mansur fylte pøsen utenfor båten og tømte vann over hendene deres og snøret. Det freste og dampet av den overopphetede lina.

«Herregud, vi har mistet nesten hele denne kveilen,» ropte Jim da han så enden av snøret i bunnen av trebutten det lå i. «Fort, Mansur, skjøt på en ny kveil!»

Mansur arbeidet raskt og fremviste sin velkjente behendighet, men han rakk det bare så vidt. Akkurat da han strammet knuten, ble snøret rykket ut av hendene hans og trukket gjennom grepet til de to andre med hudrivende kraft før det raste over ripa og ned i det grønne dypet.

«Stopp, Julie,» tryglet Jim. «Prøver du å kverke oss? Kan du ikke stanse, min skjønne?»

«Nå er halve den andre kveilen ute allerede,» sa Mansur. «La meg overta for deg, Jim. Det er blod over hele båten.»

«Nei, ikke snakk om.» Jim ristet heftig på hodet. «Hun sakker av nå. Kreftene er nesten slutt.»

«Dine eller hennes?» spurte Mansur.

«Gå til scenen, fetter,» sa Jim innbitt. «Viddet ditt er bortkastet her.»

Snøret løp langsommere og langsommere mellom de forrevne fingrene deres. Til slutt stanset det. «La vannpøsen stå,» kommanderte Jim. «Ta tak i snøret.» Mansur hengte seg på bak Zama, og med den ekstra forankringen kunne Jim slippe taket med den ene hånden og suge på fingrene. «Gjør vi dette for moro skyld?» bemerket han undrende, men så ble tonen mer saklig. «Nå er det vår tur, Julie.»

Uten å slakke på draget i snøret omplasserte de seg langs båten, de stilte seg etter hverandre og bøyde seg tvekroket med snøret mellom beina.

«En, to og hiv!» dirigerte Jim, og inn halte de snøret, tak for samlet tak. Skjøteknuten kom om bord igjen, og Mansur, som sto bakerst, kveilet snøret ned i butten igjen. Fire ganger til samlet kjempefisken krefter og rente sin vei, og de måtte la den dra ut snøret, men for hver gang ble flukten kortere. Så snudde de fisken og halte den tilbake, rykkende og sprellende, mens kreftene sakte, men sikkert ebbet ut.

Plutselig kom det et gledesrop fra Jim, som arbeidet forrest. «Der er hun! Jeg ser henne der nede!»

Fisken kretset i en stor sirkel dypt nede under skroget. På et bestemt punkt i omløpet skinte solen på den røde og bronsefargede flanken så den glimtet som et speil.

«Du milde frelser for en skjønnhet!» Jim så hvordan fiskens digre, gylne øye glodde opp mot ham gjennom det smaragdgrønne vannet. Steenbrasen åpnet og lukket munnen krampaktig, pumpet vann gjennom surstoffhungrende gjeller. Kjeften var svær nok til å gape over en voksen manns hode og skuldre, og rustet med skarpe rader av tenner like lange og tykke som Jims pekefinger.

«Nå tror jeg på onkel Dorians historie,» peste Jim utmattet. «De tennene kan lett bite beinet av en mann.»

Til slutt, nesten to timer etter at Jim hadde rykket til og festet kroken i kjeven på fisken, hadde de manøvrert kolossen langsmed båten. Sammen løftet de kjempehodet opp av vannet, men da satte fisken inn sine siste paniske sprell. Den var halvannen gang så lang som en høyvokst mann, og rundt midten var den tykk som en shetlandsponni. Den buktet og vred seg til snuten berørte de brede halefinnene, først på den ene siden, så på den andre. Den pisket opp kaskader av vann som slo om bord i kompakte bølger og vætet de tre guttene som om de hadde stått under en foss. De tviholdt på fisken til de voldsomme anfallene avtok. «Hold henne!» ropte Jim. «Nå er hun moden for presten.»

Han rev til seg køllen fra løkken under hekkbjelken. Enden av klubben var tynget med bly, og våpenet lå velbalansert i den kraftige høyrehånden hans. Han løftet fiskens hode høyt og slo til av all kraft. Slaget traff fisken på beinkammen ovenfor de gule, stirrende øynene. Den massive kroppen stivnet til, og voldsomme dødskramper spilte i de rødglitrende flankene. Så gikk livet ut av den, og den fløt ved siden av båten med den hvite buken i været og gjellene vidåpne som en dameparasoll.

Gjennomvåte av svette og sjøvann lente de seg andpustne mot hekkbjelken og pleiet forrevne hender mens de andektig betraktet den praktfulle skapningen de hadde drept. Ingen ord kunne fullgodt beskrive følelsene som overveldet dem nå som den lidenskapelige jakten hadde nådd sitt klimaks – triumf og sorg, fryd og melankoli.

«I Profetens navn, dette er en virkelig Leviatan,» sa Mansur dempet. «Jeg føler meg så liten når jeg ser på den.»

Jim brøt fortryllelsen. «Haiene kommer når som helst. Hjelp meg å få den om bord.»

De trædde tauet gjennom fiskens gjeller, så halte alle tre i det. Båten krenget urovekkende nær kantringspunktet da de dro fisken inn over ripa. Båten var med nød og neppe stor nok til kolossen, og det ble ikke plass til dem på toftene, så de satte seg på ripa i stedet. Et skjell hadde falt av da fisken ble halt om bord; det var på størrelse med en gulldublon og like skinnende blankt.

Mansur tok det opp, vendte på det i sollyset og betraktet det fascinert. «Denne fisken må vi føre hjem til High Weald,» sa han.

«Hvorfor det?» spurte Jim bryskt.

«For å vise den til familien, til min egen far og til din.»

«Før dagen er omme vil fisken miste fargen, skjellene blir tørre og matte, og kjøttet begynner å råtne og stinke.» Jim ristet på hodet. «Jeg vil huske den på denne måten, i all dens prakt.»

«Hva skal vi gjøre med den, da?»

«Selge den til purseren på VOC-skipet.»

«Selge en sånn nydelig skapning som en annen potetsekk?» protesterte Mansur. «Det må være helligbrøde.»

«Dere skal råde over fiskene i havet og fuglene under himmelen og over alle dyr som det kryr av på jorden, drep dem og et dem!» siterte Jim. «Det står i Skapelsesberetningen. Guds egne ord. Hvordan kan det være helligbrøde?»

«Din Gud, ikke min,» innvendte Mansur.

«Han er den samme Gud, din og min,» sa Jim. «Vi kaller ham bare forskjellige ting.»

«Han er min Gud også.» Zama ville ikke holdes utenfor. «Kulu Kulu, Den Største av De Store.»

Jim viklet en tøystrimmel rundt den skadde hånden. «I Kulu Kulus navn, da. Denne steenbrasen er et middel til å komme om bord på hollenderen. Jeg skal bruke den som et anbefalingsbrev til purseren. Det er ikke bare fisken jeg vil selge ham, det er alle landbruksvarene fra High Weald.»

Med en lett bris fra nordvest i ryggen kunne de heise seilet, som drev dem raskt inn i bukta. Åtte skip lå ankret under borgens kanoner. De fleste hadde ligget der i ukevis og var allerede godt forsynt.

Jim pekte ut den sist ankomne. «De har sikkert ikke vært i land på månedsvis. De hungrer nok etter fersk mat. Skjørbuken herjer vel allerede om bord.» Jim la rorkulten over og tråklet mellom de ankrede skutene. «Etter det de holdt på å gjøre med oss, skylder de oss en pen liten fortjeneste.» Alle i Courtney-familien var handelsmenn til fingerspissene, og selv for den yngste av dem hadde ordet fortjeneste en nesten religiøs klang. Jim stevnet mot det nederlandske skipet. Det var en høy tredekker med tjue kanoner på hver side, skværrigget, tre master, stort og drektig, åpenbart en væpnet handelsskute. Den førte VOC-vimpelen og republikken Nederlands flagg. Da de nærmet seg skuta, så Jim uværsskadene på skroget og i riggen. Den hadde åpenbart hatt en hard seilas. Og på enda nærmere hold kunne Jim lese skutas navn i falmet gullskrift på akterspeilet: Het Gelukkige Meeuw, Den Glade Måke. Han smilte over det upassende navnet på slik en nedslitt gammel holk. Så smalnet de grønne øynene hans i forbauselse.

«Kvinner, gitt!» Han pekte fremover. «I hundrevis.»

Både Mansur og Zama reiste seg kjapt, holdt seg i masten og skygget for øynene mens de stirret mot den nederlandske skuta.

«Du har rett!» utbrøt Mansur. Bortsett fra borgerskapets fruer og strengt bevoktede døtre, og skjøgene på havnekneipene, var kvinner sjelden vare på Kapp det Gode Håp.

«Se på dem,» mumlet Jim i ærefrykt. «Se på de skjønnhetene.» Foran stormasten var dekket yrende fullt av kvinneskikkelser.

«Hvordan vet du at de er skjønne?» spurte Mansur. «Vi er for langt unna til å avgjøre det. Sikkert bare noen heslige gamle hekser.»

«Nei, så infam kan ikke Gud være mot oss,» lo Jim oppglødd. «Hver eneste en av dem er en engel fra himmelen. Det vet jeg med sikkerhet!»

Det sto en liten gruppe offiserer på akterdekket, og grupper av matroser var allerede i gang med å reparere den skadde riggen og male skroget. Men de tre ungdommene i robåten hadde ikke øye for annet enn kvinneskikkelsene på fordekket. Igjen merket de en snev av stanken som hang over skipet, og plutselig kom Jim med et forferdet utrop: «De er jo i fotjern!» Han hadde det skarpeste synet av de tre, og nå hadde han sett at kvinnene sjokket på rad og rekke med et hemmet ganglag som viste at de var lenket.

«Fanger!» istemte Mansur. «Englene dine er kvinnelige straffanger. Stygge som juling.»

Nå var de nær nok til å ane trekkene til noen av de skitne, fillete skikkelsene – grått, fett hår, tannløse gap, gusten hud med alderens rynker, innsunkne øyne, og de fleste fjesene var skjemmet av heslige skjørbuksår. Med matte, resignerte blikk glodde de ned på båten som nærmet seg. De viste ingen interesse, ingen sinnsbevegelse av noe slag.

Selv Jims lidderlige instinkter kjølnet. Dette var ikke lenger mennesker, men mishandlede dyr. De grove lerretsserkene deres var lasete og tilgriset. De hadde tydeligvis gått i dem helt siden de reiste fra Amsterdam, uten vann til kroppsvask, og slett ikke til klesvask. Vakter med muskett var stasjonert ved stormasten og i ruffen med oversikt over dekket. Da robåten kom innenfor ropevidde, kom en kvartermester i blå pjekkert farende bort til rekka og holdt en ropert foran munnen. «Hold unna,» hoiet han på hollandsk. «Dette er et fengselsskip. Hold unna, ellers skyter vi.»

«Han mener det, Jim,» sa Mansur. «La oss komme vekk fra den skuta.»

Jim ignorerte forslaget og løftet en av fiskene. «Vars vis!» ropte han tilbake. «Fersk fisk! Rett fra havet, trukket for en time siden.» Mannen ved rekka nølte, og Jim grep sjansen. «Se på denne her.» Han pekte på det enorme kadaveret som fylte mesteparten av båten.

«Steenbras! Havets beste matfisk! Her er det nok til å fø alle mann på skuta i en uke.»

«Vent!» ropte mannen tilbake og skyndte seg over dekket til gruppen av offiserer. Det ble en kort samtale, så kom han tilbake til rekka. «Greit, kom om bord. Men hold dere unna forskipet. Fortøy i akterrøstet.»

Mansur tok ned det vesle seilet, og de rodde under siden av skipet. Tre matroser sto ved rekka og siktet ned på robåten med musketter.

«Ikke prøv dere med noe lureri,» ropte kvartermesteren til dem, «med mindre dere vil ha en kule i magen.»

Jim smilte innsmigrende opp mot ham og viste tomme hender. «Vi har ikke noe galt i sinne, Mijnheer. Vi er hederlige fiskere.» Radene av lenkede kvinner fascinerte ham fortsatt, og han betraktet dem med avsky og medlidenhet der de sjokket på en ynkelig rekke langs nærmeste reling. Så konsentrerte han seg om å manøvrere båten inntil skuta. Han gjennomførte det med elegant sjømannskap, og Zama slengte fanglinen opp til en matros som ventet i røstet over dem.

Skipets purser, en skallet tjukkas, stakk hodet over rekka og kikket ned i båten for å inspisere de tilbudte varene. Han virket imponert over steenbrasen. «Jeg vil ikke stå og rope, så kom opp hit hvor vi kan snakke sammen,» sa han til Jim og ba en matros slippe ned en taustige. Dette var innbydelsen Jim hadde håpet på. Han klatret opp over den høye, innfallende skutesiden som en akrobat, og landet med et barbeint klask på dekket ved siden av purseren.

«Hvor mye er det for sværingen?» Purserens spørsmål var tvetydig, og han betraktet Jims kropp med beregnende pederastblikk. Lekkert støkke, tenkte han mens han studerte det muskuløse brystet og de kraftige armene, og ikke minst de lange, smekre beina, glatte og solbrune.

«Femten sølvgylden for hele fiskelasten.» Jim la vekt på det siste ordet. Purserens interesse for ham var åpenbar.

«Er du ikke vel bevart?» utbrøt purseren. «Du og fiskelasten og den lille møkkabåten din til sammen er ikke verd halvparten av den summen.»

«Båten og jeg er ikke til salgs,» forsikret Jim med en viss fryd. I forhandlinger var han i sitt rette element. Faren hadde gitt ham god opplæring. Han hadde ingen skrupler med å trekke nytte av purserens seksuelle tilbøyeligheter for å presse best mulig pris ut av ham. De ble enige om åtte gylden for hele lasten.

«Jeg vil beholde den minste fisken til min egen families middag,» sa Jim.

Purseren lo. «Du er en hard forhandler, kerel.» Han spyttet i høyrehånden og rakte den frem. Jim spyttet i sin egen, og de beseglet handelen med et håndtrykk.

Purseren beholdt grepet i Jims hånd litt lenger enn nødvendig. «Hva for noe mer har du til salgs, unge hingst?» Han blunket til Jim og lot tungen gli rundt de fete, solsprukne leppene.

Jim svarte ham ikke med det samme, men gikk til relingen og så på at mannskapet på Het Gelukkige Meeuw låret et lastenett ned i båten. Med en viss møye klarte Mansur og Zama å skyve den kolossale fisken inn i det. Så ble den heist opp og svingt inn på dekk. Jim så på purseren igjen. «Jeg kan selge deg en last ferske grønnsaker – poteter, løk, gresskar, frukt, alt du måtte ønske – for halvparten av hva du må ut med hvis du kjøper i rederiets gartneri.»

«Du vet utmerket godt at VOC har monopol,» innvendte purseren. «Jeg har ikke lov til å kjøpe av private handelsmenn.»

«Det kan jeg fikse med noen gylden i rette lomme.» Jim la fingeren på siden av nesen. Alle visste hvor enkelt det var å blidgjøre rederiets representanter på Gode Håp. Korrupsjon var en naturlig del av hverdagen i koloniene.

«Javel, da sier vi det. Skaff meg en last av det beste du har.» Purseren la en bestefaderlig hånd på armen til Jim. «Men bli ikke knepet. En sånn kjekk gutt som du må ikke bli skamfert av pisken.»

Jim unngikk berøringen hans uten å la det virke påfallende. Stryk aldri en kunde mot hårene. I det samme hørte de noe ståhei fra fordekket, og Jim ble glad for en liten forstyrrelse i den lubne, svette purserens kurtise. Han kastet et blikk over skulderen.

Den første gruppen av kvinnelige fanger ble gjetet ned under dekk, og en ny kom opp for å luftes. Jim så på jenta i spissen for denne nye fangeraden. Pusten gikk nesten i stå og pulsen hamret i ørene. Hun var høyvokst, men tynn og blek av underernæring. På seg hadde hun en serk av loslitt lerretsduk, så trasete i kanten at knærne syntes gjennom hullene. Beina var tynne og knoklete av sult, og armene likeså. Under den uformelige serken virket kroppen guttaktig, den manglet kvinnelige kurver. Men Jim så ikke på kroppen hennes. Han betraktet ansiktet.

Hodet var lite, men elegant balansert på en lang hals, det minnet om en uåpnet tulipan på stilken. Huden var blek og lytefri, så fin i strukturen at han syntes han kunne ane kinnbeina gjennom den. Selv i sin forferdelige situasjon hadde hun tydeligvis tatt seg sammen for ikke å synke ned i fortvilelsens hengemyr. Håret var trukket bakover fra ansiktet og flettet til et tykt rep som hang forover over den ene skulderen, og på et vis hadde hun greid å holde det rent og kjemmet. Det nådde henne nesten til livet, lyst i tonen og fint som kinesisk silke, blendende som en gullmynt i solskinnet. Men det var øynene hennes som stanset Jims pust totalt en lang stund. De var blå, samme sjattering som Afrikas høye midtsommerhimmel. Da hun så på ham for første gang, sperret hun dem opp. Så skilte hun leppene, og tennene var hvite og jevne uten gliper. Hun bråstanset, og kvinnen bakenfor tørnet inn i henne. Begge mistet balansen og holdt på å falle. Det skranglet i fotjern; den andre kvinnen dyttet henne hardhendt videre og kjeftet med dialekten fra havnestrøket i Antwerpen. «Få ut finger’n, prinsessa, se å få fart på den nusselige fitta di!»

Jenta enset det ikke.

En av vokterne kom og stilte seg bak henne. «Gå videre, ditt naut.» Med en knutebeslått taustump slo han henne over den tynne, bare overarmen og laget en hissigrød stripe. Jim kjempet mot trangen til å storme bort og beskytte henne, og den nærmeste vokteren oppfattet bevegelsen. Han svingte muskettmunningen mot Jim, som trakk seg unna. Han skjønte at en grov haglladning på så kort hold ville sløyet ham. Men jenta hadde også sett reaksjonen hans, hun hadde registrert noe i ham. Hun snublet videre med smertetårer i øynene og masserte den røde stripen med den andre hånden. Hun holdt de fjetrende øynene rettet mot Jim da hun passerte stedet hvor han sto som naglet til dekket. Han skjønte at det var både farlig og fåfengt å snakke til henne, men ordene glapp ut før han rakk å bite dem i seg, og tonen var medlidende: «De har sultet deg.»

En blek karikatur av et smil streifet leppene hennes, men hun viste ikke noe annet tegn til å ha hørt ham. Så var det at den ilske kjerringa bak jenta puffet henne videre. «Det blir ingen ungkukk på deg i dag, deres høyhet. Du får bruke finger’n. Pell deg videre.»

Jenta fortsatte bortover dekket, vekk fra Jim.

«La meg gi deg et godt råd, kerel,» sa purseren ved siden av ham. «Ikke prøv noe med noen av de kvinnfolkene. Det er raskeste vei til helvete.»

Jim mobiliserte et smil. «Jeg er modig, men ikke dum.» Han holdt frem hånden, og purseren la åtte sølvmynter i den. Jim slengte det ene beinet over rekka. «Jeg skal komme ut med et lass grønnsaker til deg i morgen. Så kan vi kanskje ro i land sammen og ta en grogg på et av vertshusene.» Han klatret ned i båten. «Eller jeg kan knekke nakken din og brekke begge de feite beina dine,» mumlet han og satte seg ved rorkulten.

«Kast loss og heis seilet,» ropte han til Zama og dreide båten opp mot vinden. De gled langs siden av Meeuw. Kanonportene sto åpne for å slippe lys og luft inn på kanondekkene. Jim kikket inn gjennom den nærmeste idet han passerte. Trengselen der inne var som en scene fra helvete, og det stinket som en grisebinge. Hundrevis av mennesker hadde levd sammenstuvet i det lave, smale kammeret i månedsvis.

Jim rev blikket vekk og kikket opp mot skuterekka. Han speidet fortsatt etter jenta, men ventet å bli skuffet. Så gjorde hjertet hans et byks da de ufattelig blå øynene skuet ned mot ham. I rekken av kvinnelige fanger sjokket jenta langs relingen like ved forstavnen.

«Navnet ditt?» ropte han inntrengende. «Hva heter du?» Akkurat da var intet i verden viktigere å vite.

Svaret hennes var svakt i vinden, men han leste det på leppene: «Louisa.»

«Jeg kommer tilbake, Louisa, fatt mot!» ropte han uvørent, og hun så uttrykksløst på ham. Han skjønte at det var gal manns verk, men hun sultet. Han hugg tak i kortsnutefisken han hadde holdt utenom salget. Den veide ti pund, men han slengte den uanstrengt opp. Louisa strakte seg og tok imot med begge hender; hun hadde et sultent og desperat uttrykk i ansiktet. Det groteske ludderet bak henne i rekken styrtet frem og prøvde å fravriste henne fisken. Øyeblikkelig kastet tre-fire andre kvinner seg inn i slagsmålet, de sloss som ulver om fisken. Så kom vokterne stormende for å stoppe slagsmålet, de svingte knutebeslåtte tau og dengte løs på hvinende kvinnemennesker. Jim snudde ryggen til, kvalm helt inn i sjelen. Han var opprevet av medlidenhet og en annen følelse som han ikke gjenkjente, for han hadde aldri opplevd den før.

De tre seilte videre i bister taushet, men med få minutters mellomrom snudde Jim seg og så tilbake mot fangeskipet.

«Det er ikke noe du kan gjøre for henne,» sa Mansur til slutt. «Glem henne, fetter. Hun er utenfor rekkevidde for deg.»

Jims ansikt mørknet av sinne og frustrasjon. «Er hun det? Du tror du vet alt, Mansur Courtney. Men det får vi se på. Det får vi se på!»

På stranden foran dem sto en av stallkarene med en rad påselede muldyr, klar til å hjelpe dem med å hale båten inn på stranden. «Ikke bare sitt der og vent på å tørke, se å få ned seilet!» knurret Jim til de andre; det uformelige, målløse sinnet hang fortsatt mørkt over ham.

De ventet i første rekke i brenningene, hang på årene og ventet på den riktige bølgen. «Nå,» sa Jim da han så den komme. «Samtidig nå . . . Ro!»

Bølgen feide under hekken, og plutselig red de friskt på kammen av den grønne brottsjøen, raste inn mot stranden. Bølgen løftet dem høyt, så satte den dem ned og strandet dem. De hoppet ut av båten, og da stallkaren kom galopperende med muldyrspannet, hektet de dragkjettingen til forstavnen. De løp ved siden av spannet, hyppet på dyrene til båten var godt ovenfor høyvannsmerket, så hektet de den løs.

«Jeg trenger spannet igjen i morgen tidlig,» sa Jim til stallkaren. «Ha dem klare.»

«Vi skal altså ut til det helvetesskipet igjen?» spurte Mansur uten omsvøp.

«Vi skal ut til dem med en last grønnsaker.» Jim spilte uskyldig.

«Hva vil du ha til gjengjeld?» spurte Mansur med like ubekymret mine.

Jim slo ham lett på armen, og begge hoppet opp på de usalede muldyrene. Jim kastet et siste, grublende blikk over bukta mot det ankrede fangeskipet, så red de rundt lagunestranden og opp bakken mot de hvitkalkede bygningene på godset; gården og pakkhuset som Tom Courtney hadde kalt High Weald etter det store herskapshuset i Devon hvor han og Dorian var født, et hus ingen av de to hadde sett på mange, mange år.

Navnet var det eneste de to husene hadde til felles. Dette var bygget i Kappets stil. Taket var tekket med tykke lag siv. De elegante gavlveggene og buegangen inn til gårdsplassen var tegnet av den kjente nederlandske arkitekten Anreith. Navnet på godset og familieemblemet var lagt inn i den intrikate fresken med kjeruber og helgener over buegangen. Emblemet viste en lang kanon på hjullavett over et pyntebånd med påskriften «CBTC» for Courtney Brothers Trading Company. På en egen flate sto det «High Weald 1711». Huset var bygget det samme året som Jim og Mansur ble født.

Da de red med klaprende hover gjennom buegangen og inn på den brolagte gårdsplassen, kom Tom Courtney trampende ut gjennom hoveddøren til pakkhuset. Han var storvokst, nesten en nitti og bredskuldret. Det tette, svarte skjegget var gråsprengt, og han hadde ikke et eneste hårstrå igjen på issen, men tykke krøller omga den blanke skallen og forbusket seg nedover nakken. Magen, som i sin tid hadde vært så flat og hard, hadde fått respektinngytende omfang. Det grovskårne ansiktet var prydet med smilerynker på kryss og tvers, mens øynene lyste av humor og med tilfredsheten man finner hos de overlegent selvsikre og rike.

«Jim Courtney! Du har vært borte så lenge at jeg hadde glemt hvordan du så ut. Det var snilt av dere å stikke innom. Jeg vil nødig bry dere, men akter noen av dere å arbeide i dag?»

Jim ble skamfull og hang med skuldrene. «Vi holdt på å bli rent i senk av en hollender. Så vidt vi ikke gikk ned. Så fikk vi en rød steenbras så diger som en gamp. Det tok oss to timer å hale den inn. Vi måtte selge den til et av skipene i bukta.»

«Jøss så travelt du må ha hatt det i dag, gutt. Ikke fortell resten av viderverdighetene, la meg gjette. Først ble dere angrepet av et digert fransk krigsskip, og så kom en såret flodhest for å ta dere.» Tom lo så det tordnet av sine egne morsomheter. «Nok om det, hvor mye fikk dere for en steenbras så diger som en gamp?»

«Åtte sølvgylden.»

Tom plystret. «Det må ha vært litt av en koloss.» Så ble han alvorlig. «Men det er ingen unnskyldning, gutt. Jeg har ikke gitt deg fri denne uken. Du skulle vært tilbake for mange timer siden.»

«Jeg kjøpslo med purseren på den nederlandske skuta,» sa Jim. «Han kjøper all den provianten vi kan sende ham – og til god pris, far.»

En smart mine fortrengte latteren i Toms øyne. «Du har ikke kastet bort tiden, skjønner jeg. Flott levert, gutt.»

Akkurat da var det at en elegant dame, nesten like høy som Tom, kom ut av kjøkkenet på den andre siden av gårdsplassen. Håret var samlet i en stor knute midt på hodet, og bluseermene var brettet opp rundt lubne, solbrune armer. «Tom Courtney, er du ikke klar over at den stakkars gutten dro hjemmefra uten frokost i dag tidlig? La ham få litt mat i livet før du herser mer med ham.»

«Sarah Courtney,» ropte Tom tilbake, «denne stakkars gutten din er ikke fem år mer.»

«Det er lunsjtid for deg også.» Sarah skiftet angrepsvinkel. «Yasmini og jentene og jeg har slitt over komfyren i hele formiddag. Bli med nå, hele bunten.»

Tom løftet hendene i kapitulasjon. «Du er en tyrann, Sarah, men jeg er sulten nok til å ete en bøffelokse med horn og det hele,» sa han. Han kom ned fra verandaen, la den ene armen om Jims skuldre, den andre om Mansurs, og geleidet dem mot kjøkkendøren hvor Sarah ventet på dem med armene dekket av mel.

Zama tok muldyrspannet og leide dem ut av gårdsplassen i retning stallen.

«Zama, si fra til broren min at damene har lunsjen klar og venter på ham,» ropte Tom etter ham.

«Det skal jeg si fra, oubaas!» Zama brukte den mest respektfulle tiltaleformen overfor herren på High Weald.

«Så snart dere har spist, får du komme hit igjen med alle karene,» sa Jim til Zama. «Vi må høste og laste et parti grønnsaker som skal ut til Het Gelukkige Meeuw i morgen.»

På kjøkkenet vrimlet det av kvinner, hvorav de fleste var frigitte husslaver; yndige, gylne javanesere fra Batavia. Jim gikk og omfavnet moren.

Sarah lot som om hun mislikte det. «Ikke vær så barnslig, Jim.» Men hun rødmet av fryd da han løftet henne og kysset henne på begge kinn. «Sett meg ned øyeblikkelig og la meg fortsette.»

«Om du ikke er glad i meg, er tante Yassie i alle fall det.» Han gikk til den vevre, nydelige damen som akkurat fikk en solid klem av sin egen sønn. «Det holder, Mansur, nå er det min tur!» Han løftet Yasmini ut av Mansurs omfavnelse. Hun var kledd i et langt gha˜gra˜-skjørt og en colî-bluse av fargeglad silke. Hun var slank og lett som en jentunge, huden var ravgul og de skrå øynene mørke som onyks. Det snøhvite blesset foran på det tette, mørke håret var ikke noe alderdomstegn. Hun var født med det, akkurat som moren og bestemoren hadde vært.

Mens kvinnene gjorde stas på dem, tok karene plass øverst ved det lange bordet i gult podocarpustre, der det bugnet av fat. Malayiske karriretter som duftet av fårekjøtt og krydder og inneholdt mengder av egg og yoghurt, en enorm gasellepai med poteter, laget av springbukken Jim og Mansur hadde skutt på den åpne velden, rykende ferske brød, leirkrukker med gult smør, mugger med tykk surmelk og svakt øl.

«Hvor er Dorian?» spurte Tom bryskt fra enden av bordet. «Sent ute igjen!»

«Var det noen som ropte på meg?» Dorian slentret inn på kjøkkenet, fremdeles slank og atletisk, kjekk av utseende og elskverdig, med en såte av kobberrøde krøller som kunne måle seg med sønnens. Han gikk i høye ridestøvler som var støvete til knes, og på hodet hadde han en bredbremmet stråhatt. Han slengte hatten som en diskos gjennom rommet, og kvinnene hilste ham i henrykt kor.

«Hysj!» brølte Tom. «Dere høres ut som en sjakalskremt hønseflokk!» Ståket avtok så lite at det nesten var umerkelig. «Sett deg nå, Dorry, før du driver damene fra sans og samling. Vi skal få høre fortellingen om kjempesteenbrasen guttene fikk, og om avtalen de har gjort med VOC-skipet som ligger ute i bukta.»

Dorian tok stolen ved siden av broren og kjørte kniven sin gjennom skorpen på gasellepaien. Hele forsamlingen sukket anerkjennende da en duftende sky av damp steg helt til de høye takbjelkene av sørafrikansk laurbær. Da Sarah la mat på de blå, piletremønstrede tallerkenene, ble rommet fylt av godmodig erting fra mennenes side og knising og spontane kjærlighetsdemonstrasjoner fra kvinnenes side.

«Hva er det som går av Jim?» Sarah så tvers over bordet og hevet stemmen over ståket.

«Ingenting,» sa Tom, han satt med en ny munnfull klar på skjeen. Nå så han skarpt på sin eneste sønn. «Eller tar jeg feil?»

Langsomt senket stillheten seg over bordet, og alle så på Jim.

«Hvorfor spiser du ikke noe?» spurte Sarah forskrekket. Jims umettelige appetitt var en legende i familien. «Det du trenger er en dose svovel og fôrsirup.»

«Ingenting i veien med meg, jeg er bare ikke sulten.» Jim kikket først på paien han knapt hadde rørt, deretter på kretsen av ansikter. «Ikke se sånn på meg. Jeg er ikke på dødens rand.»

Sarah studerte ham like fullt. «Hva skjedde i dag?»

Jim skjønte at hun kunne se tvers gjennom ham som om han var gjort av glass. Han bråreiste seg og skjøv krakken unna. «Unnskyld meg,» sa han og lusket ut på gårdsplassen.

Tom reiste seg i all sin velde for å følge etter, men Sarah ristet på hodet. «La ham være i fred, du,» sa hun til ektemannen. Hun var den eneste som kunne kommandere Tom Courtney, og han satte seg lydig på krakken igjen. I grell kontrast til den høye stemningen for et øyeblikk siden ble rommet fylt av tung, anspent taushet.

Sarah så over bordet. «Hva var det som skjedde der ute i dag, Mansur?»

«Jim gikk om bord i fangeskipet ute i bukta. Han så ting som virket opprivende på ham.»

«Og hva var det?» ville hun vite.

«Skipet var fullt av kvinnelige fanger,» sa Mansur. «De var lenket, utsultet og mishandlet. Skuta stinker som en grisebinge.» Det lå avsky og medlidenhet i tonen hans. Tausheten senket seg igjen mens alle så for seg det Mansur hadde beskrevet.

«Og en av kvinnene om bord var ung og pen,» sa Sarah dempet.

«Hvordan visste du det?» Mansur glodde forbløffet på henne.

Jim marsjerte ut gjennom buegangen og ned bakken mot hestehagen i kanten av lagunen. Da stien kom ut av skogen, stakk han to fingre i munnen og plystret. Hingsten gikk et stykke fra resten av flokken og beitet i det grønne gresset i vannkanten. Den løftet hodet da den hørte lyden, og panneblesset skinte som et diadem i solen. Den bøyde halsen bakover, spilte ut de vide arabiske neseborene og så på Jim med lysende øyne. Jim plystret på nytt. «Kom, Drumfire,» ropte han. «Kom til meg.»

Drumfire gled fra stillestående til full galopp på noen få skritt. Tross størrelsen beveget han seg med antilopeaktig eleganse. Bare synet av ham hjalp på Jims svarte humør. Flanken til hingsten glinset som oljet mahogni, og manen svevde som en stridsfane over ryggen. De stålskodde hovene rev opp klumper av grønn torv med en torden som minnet om tett artilleribombardement, lyden Jim hadde oppkalt ham etter.

I kappritt mot koloniborgerne og offiserene i kavaleriregimentet hadde Jim og Drumfire vunnet Guvernørens Gullplakett første juledag det året. Dermed hadde Drumfire vist at han var Afrikas raskeste hest, og Jim hadde foraktelig avvist et tilbud om to tusen gylden for ham fra oberst Stephanus Keyser, garnisonskommandanten. Hest og rytter hadde vunnet ære, men ingen venner den dagen.

Drumfire kom farende langs stien og løp rett mot Jim. Han likte å prøve å skremme sin herre og mester. Jim vek ikke en tomme, og i aller siste øyeblikk kastet Drumfire seg til side. Hingsten passerte så nær at lufttrykket fikk Jims hår til å danse. Så bråstoppet den med stive forbein og nikket og vrinsket vilt.

«Du skal absolutt vise deg, din rakker,» sa Jim. «Oppfør deg ordentlig.» Drumfire ble plutselig godmodig som en kattunge da han kom tilbake og la mulen mot brystet på Jim. Han snuste på jakkelommene til han fikk ferten av plommekakestykket. «Matfrier,» sa Jim bryskt til ham.

Drumfire dyttet til ham med pannen, forsiktig til å begynne med, men etter hvert så pågående at Jim ble løftet fra bakken. «Du fortjener den ikke, men . . .» Jim ga etter og holdt frem kakestykket. Drumfire siklet i hånden mens han plukket opp hver eneste smule med fløyelslepper. Jim tørket hånden på den glinsende hestehalsen, så la han den ene hånden på ryggkammen og slengte seg uanstrengt opp. På et lett signal fra hælene hans gled Drumfire inn i den mirakuløse gangarten igjen, og Jims tårer trillet i fartsvinden. De stormet langs kanten av lagunen, men så la Jim støvletåen mot hingstens skulder, og Drumfire nølte ikke et sekund. Han vendte og styrtet ut i det grunne vannet så en mullestim flyktet som en håndfull snurrende sølvgylden under den grønne vannflaten. Brått kom Drumfire ut på dypere vann, og Jim lot seg gli ut i vannet ved siden av ham mens han svømte. Han grep en håndfull av den lange manen og lot seg slepe etter hingsten. Å svømme hørte også til Drumfires store gleder i livet, og hesten knegget i pur fryd. Straks Jim merket at Drumfire fikk fast grunn under beina på den andre siden, trakk han seg inn på hesteryggen igjen, og de kom fossende opp på stranden i fullt firsprang.

Jim styrte ham ned mot havet, stormet over de høye sandskavlene og satte dype hestespor i den hvite sanden, og fortsatte ned på den andre siden dit hvor brenningene bruste mot stranden. Uten å stanse galopperte Drumfire langs vannkanten, først på den harde, fuktige sanden, så til buken i saltvann da bølgene kom i land. Til slutt holdt Jim ham an og lot ham fortsette i skrittgang. Hingsten hadde galoppert vekk det svarte humøret hans, sinnet og samvittighetskvalene hadde blåst bort. Han hoppet opp og reiste seg i sin fulle høyde på Drumfires rygg, og hesten avpasset gangarten glatt for å hjelpe ham å balansere. Dette var bare én av kunstene de hadde lært hverandre.

Jim sto høyt og så utover bukta. Het Gelukkige Meeuw hadde dreid rundt ankeret slik at hun lå med bredsiden mot stranden. Fra dette holdet virket hun like ærlig og respektabel som en borgerfrue og viste ingen ytre tegn på redslene som skjulte seg i det triste skroget.

«Vinden har skiftet,» sa Jim til hesten, som la et øre bakover for å høre på stemmen hans. «Det kommer til å blåse opp et forferdelig uvær i løpet av de nærmeste dagene.» Han forestilte seg hvordan forholdene ville bli under dekk på fangeskipet hvis det fortsatt lå ankret i bukta når det været kom, for bukta var åpen mot vest. Det svarte humøret hans meldte seg igjen. Han slapp seg ned skrevsover Drumfire igjen og red videre mot slottet i roligere takt. Da de ankom nedenfor den massive steinmuren, hadde klærne hans tørket. Men velskoen-støvlene av kuduskinn var fortsatt fuktige.

Kaptein Hugo van Hoogen, garnisonens kvartermester, satt på kontoret sitt ved siden av hovedkruttmagasinet. Han tok vennlig imot Jim og bød ham en pipe tyrkisk tobakk og en kopp arabisk kaffe. Jim takket nei til pipen, men drakk den mørke, bitre kaffen med stor nytelse – hans tante Yasmini hadde gjort hele familien kjent med drikken. Jim og kvartermesteren var gamle kumpaner og hadde tøyd mange bestemmelser sammen. De hadde gjort det til en fast ordning at Jim var uoffisiell mellommann for Courtney-familien. Hvis Hugo undertegnet en erklæring om at rederiet ikke kunne skaffe forsyninger til noen av skipene i bukta, hadde en privat skipshandler som sto angitt i dokumentet lov til å dekke mangelen. Hugo var også ivrig fisker, og Jim fortalte historien om steenbrasen mens Hugo akkompagnerte med forbløffede utrop: «Ag nee, mann!» Og «Dis nee war nee! Det kan ikke være sant!»

Da Jim trykket ham i hånden og gikk, hadde han med seg et blankoløyve til å handle med skip, utstedt på Courtney-firmaet. «Jeg kommer innom på lørdag og drikker kaffe med deg igjen.» Jim blunket.

Hugo nikket jovialt. «Du skal være mer enn velkommen, min unge venn.» Av lang erfaring visste han at Jim ville ha med kommisjonen hans i en liten pung med gull- og sølvmynter.

Vel tilbake i stallen på High Weald striglet Jim hingsten selv og fylte krybben med valset mais som han dynket fôrsirup over. Drumfire var en ordentlig slikkmunn.

Åkrene og frukthagene bak stallen var fulle av frigitte slaver opptatt med å sanke inn ferske varer til Meeuw. De fleste skjeppekurvene var allerede fulle av poteter og epler, gresskar og turnips. Faren og Mansur holdt oppsyn med høsten. Jim på sin side gikk ned til slaktestua. I den store, kjølige salen med de tykke, vindusløse veggene hang flere titalls nyslaktede saueskrotter i kroker i taket. Jim trakk kniven fra beltesliren og strøk den med dreven hånd over brynet mens han gikk for å gi onkel Dorian en håndsrekning. Hvis de skulle få klar varene de trengte for å forsyne skipet, måtte alle på godset gjøre sitt. Frigitte slaver slepte inn tykkhalede persersauer fra kveet, holdt dem fast mot bakken og dro hodet bakover slik at strupen ble blottet for kniven. Andre ivrige hender løftet de drepte dyrene inn på krokene og flådde av dem den blodige fellen.

For flere uker siden hadde Carl Otto, godsets slakter, fylt røykestua med skinker og pølser med henblikk på en sjanse som denne. På kjøkkenet måtte alle kvinnene, fra de eldste til de yngste, hjelpe Sarah og Yasmini med saftkoking og sylting.

Tross flittig innsats ble det sent på ettermiddagen før alle muldyrkjerrene var fullastet og hadde begitt seg ned til stranden. Omlastingen av provianten fra kjerrene til forsyningsbåtene på stranden tok hele kvelden og det meste av natten, og det ble nesten daggry før båtene var klare.

Jims bange anelser slo ikke til; vinden hadde ikke økt, så sjøen og brenningene bød ikke på store problemer da muldyrspannene slepte de tungt lastede båtene nedover sanden. Det begynte så vidt å demre i øst da den lille konvoien la ut. Jim satt til rors i den fremste båten, og Mansur rodde.

«Hva har du i sekken, Jim?» spurte han mellom åretakene.

«Ikke spør, så slipper du å høre løgn.» Jim kikket ned på den vanntette lerretssekken som lå mellom føttene hans. Han senket stemmen for at faren ikke skulle overhøre dem. Tom Courtney, som sto i forpiggen, hadde heldigvis skutt så mye med grove musketter i sin lange jaktkarriere at hørselen var svekket.

«Er det en gave til en pikelill?» Mansur smilte lurt i mørket, men Jim ignorerte ham. Den gjetningen traff litt for godt. I sekken hadde Jim omhyggelig pakket en porsjon saltet, solspeket viltkjøtt, boernes uunngåelige biltong, ti pund harde skipskjeks pakket i et klede, en foldekniv og en trekantfil som han hadde nasket fra godsets verksted, en kam av skilpaddeskall som tilhørte moren, og et brev på hollandsk.

De nådde frem til Meeuw, og Tom Courtney anropte henne med stentorrøst: «Langbåt med forsyninger søker tillatelse til å legge inntil.»

Det kom et svarrop fra skipet, så de rodde bort til det og skumpet svakt mot det høye skroget.

Med de lange beina krøllet under seg satt Louisa Leuven på det harde dekket i halvmørket; det eneste lyset kom fra de svake stridslanternene. Skuldrene var dekket med et tynt bomullsteppe av elendig kvalitet. Kanonportlemmene var lukket og boltet. Vokterne tok ingen sjanser; såpass nær land kunne noen av kvinnene gi seg den kalde, grønne strømmen i vold, uten å frykte drukningsdøden eller de enorme haiene som søkte til dette farvannet på grunn av den yrende selkolonien på Robbeneiland. Mens kvinnene var på dekk den ettermiddagen, hadde kokken tømt over bord en bøtte med innmat fra den røde steenbrasen. Sjefsvokteren hadde vist fangene de trekantede finnene til haiene som kom farende for å glefse i seg de blodige munnfullene.

«Dere må ikke engang tenke på å flykte, møkkasjusker,» hadde han sagt til dem.

Ved begynnelsen av reisen hadde Louisa sikret seg denne soveplassen under en av de kolossale bronsekanonene. Hun var sterkere enn flesteparten av de magre, underernærte straffangene, og av ren nødvendighet hadde hun lært å verge seg. Livet om bord var som å befinne seg blant en flokk villdyr; kvinnene rundt henne var minst like farlige og nådeløse som ulver, men sluere. Helt fra begynnelsen av hadde Louisa skjønt at hun måtte skaffe seg et våpen, så hun greide å bryte løs et avlangt stykke av bronsebesetningen under kanonens affutasje. I mange lange nattetimer hadde hun gnidd stykket mot kanonløpet til det ble en skarp, tveegget stilett. Hun hadde revet en strimmel lerretsstoff av kanten på serken og surret den rundt grepet på våpenet for å få et skjefte. Denne dolken bar hun døgnet rundt i tasken hun hadde spent rundt livet under lerretsserken. Hittil hadde hun bare behøvd å bruke våpenet på én av de andre kvinnene.

Nedda var frieslender, med kraftige lår og ditto bakende, feite armer og et puddingfjes dekket med fregner. Hun hadde i sin tid vært en beryktet horemamma for adelen. Hun spesialiserte seg på å skaffe barn til de rike klientene sine, inntil hun ble for grådig og prøvde å presse en av dem. En varm tropenatt da skipet lå i vindstille noen grader sør for ekvator, hadde Store-Nedda sneket seg inn på Louisa i mørket og klemt henne fast med sin kvelende vekt. Ingen av vokterne og ingen av kvinnene kom Louisa til unnsetning da hun skrek og strittet imot. De bare kniste og oppmuntret Nedda.

«Ta rotta på den høye, mektige merra.»

«Hør som’a hviner! Det derre liker’a.»

«Kom igjen, Store-Nedda. Kjør neven inn i tertas kongelige poesje!»

Da Louisa kjente at kvinnen tvang beina hennes fra hverandre med kneet, dro hun frem kniven og flenget opp Neddas røde bollekinn. Nedda hylte og bikket seg av henne mens hun klemte hånden mot det dype, blodsprutende såret. Så lusket hun vekk i mørket, gråtende og stønnende. De neste ukene gikk det betennelse i såret, og Nedda krøp sammen i den mørkeste kroken på kanondekket. Fjeset hennes hadde hovnet til dobbel størrelse, og ut gjennom den skitne bandasjen tøt gul, fløtetykk verk. Siden den gang hadde Nedda holdt seg langt unna Louisa, og de andre kvinnene hadde lært av opplevelsen hennes. De lot henne fullstendig i fred.

For Louisa var det som om denne skrekkseilasen hadde vart hele livet. Selv under denne pausen fra åpent hav, mens Meeuw lå ankret i Taffelbukta, var hun opprevet av de voldsomme prøvelsene hun hadde gjennomgått. Hun krøp enda lenger inn under kanonen og grøsset mens det ene minnet etter det andre stakk henne som torner. Trengselen rundt henne var knugende. Fangene var stuvet så tett på hver eneste flekk av dekket at det var nesten uråd å slippe unna stanken av skitne, lusete kropper. I sjøgang skvalpet latrinebøttene over, og kloakken rant over det overbefolkede dekket. Den trakk inn i kvinnenes klær og i de tynne bomullsteppene der de lå. I de sporadiske periodene med smul sjø pumpet mannskapet sjøvann ned gjennom lukene, og kvinnene la seg på kne og skrubbet dørkbordene med grove skuresteiner. Det var til liten nytte, for under neste uvær skvalpet uhumskhetene utover igjen. Ved daggry, når lukene ble tatt av, skiftet de på med å bære osende trebøtter opp leiderne til dekk og tømme dem over rekka mens mannskapet og vokterne pep dem ut.

Hver søndag, uansett vær, ble fangene kalt sammen på dekk mens vokterne passet dem med ladde musketter. Kvinner i fotjern og fillete serk skalv og knøt tynne armer rundt seg, blåfrosne og med gåsehud, mens presten fra den hollandsk-reformerte kirke ga dem en svovelpreken for syndene de hadde begått. Da denne plagen var over, satte mannskapet opp seildukskjermer på fordekket. Gruppe for gruppe av fanger ble tvunget bak skjermene og spylt med sjøvann fra skipspumpene. Louisa og noen av de mer pertentlige kvinnene tok av seg serken og prøvde så godt de kunne å vaske av seg skitten. Skjermene flagret i vinden og skjulte dem dårlig, og matrosene ved pumpene og oppe i riggen plystret og slengte grove kommentarer.

«Se på jura til den kua!»

«Det er plass til et slagskip i den digre, hårete havna der.»

Louisa lærte å dekke seg med den våte serken mens hun huket seg ned og skjulte seg bak de andre kvinnene. Å være ren i noen få timer var verd ydmykelsen, men så snart serken tørket og kroppsvarmen klekket neste porsjon luseegg, begynte hun å klø seg igjen. Ved hjelp av bronsekniven spikket hun en fintannet kam, og hver dag lå hun i timevis under lavetten og kjemmet luseegg ut av det lange, gylne håret og dottene av kroppshår. De ynkelige forsøkene hennes på personlig hygiene fremhevet på et vis sjusketheten til de andre kvinnene, og det ble de rasende over.

«Nei, se på hennes kongelige høyhet, da. Nå er’a i sving igjen. Grer seg i poesje-håret.»

«Hu er bedre enn oss andre. Ska’ gifte seg med guvernøren av Batavia når vi kommer fram, visste dere ikke det?»

«Ber’u oss i brøllupet, prinsesse?»

«Nedda kan være brudepike. Ikke sant, Nedda?»

Det hissige arret over Neddas bollekinn vred seg i et grotesk smil, men øynene hennes var fulle av hat i det svake lykteskinnet.

Louisa hadde lært å ignorere dem. Hun varmet knivspissen i den rykende flammen i lykten som hang i slingrebøyle over henne, så førte hun bladet langs sømmene på serken i fanget slik at luseeggene freste og sprakk. Hun stakk knivspissen i lykteflammen på nytt, og mens hun ventet på at den skulle bli tilstrekkelig varm igjen, senket hun hodet og kikket gjennom den smale sprekken i kanten av kanonportlemmen.

Hun hadde brukt knivspissen til å utvide denne åpningen inntil hun hadde uhindret sikt. Det satt en hengelås på kanonporten, men hun hadde arbeidet i ukevis med å løsne sjaklene. Deretter hadde hun gnidd lyktesot på de lyse sårene i treverket i håp om å skjule dem for skipsoffiserenes ukentlige inspeksjon, som ble gjennomført på søndager mens fangene var oppe på dekk for andakt og lutring. Hver gang Louisa gikk tilbake til plassen sin, var hun forferdelig redd for at offiserene hadde avslørt arbeidet hennes. Når hun så at det ikke hadde skjedd, ble lettelsen så intens at hun ofte brøt sammen og gråt.

Fortvilelsen var aldri langt unna, den lurte på henne som et villdyr, klar til å kaste seg over henne når som helst og fortære henne. Mang en gang de siste månedene hadde hun kvesset den lille kniven til eggen kunne barbere vekk de lyse dunhårene på underarmen. Så hadde hun gjemt seg under lavetten og kjent etter pulsen i håndleddet der den blå venen banket like under huden. En gang hadde hun lagt den skarpe eggen mot huden og stålsatt seg for å gjøre det dype snittet, men så hadde hun kikket opp på den smale lysstrimen som kom gjennom sprekken i kanonportlemmen. Det lå liksom et løfte i den.

«Nei,» mumlet hun for seg selv. «Jeg skal flykte. Jeg skal holde ut dette.»

For å styrke besluttsomheten henga hun seg til timelange dagdrømmer om den lyse, lykkelige barndommen mens skipet stampet gjennom de grusomme, endeløse uværene i Sør-Atlanteren. Det føltes som om barndommen hadde utspilt seg i en annen og litt uklar tilværelse. Hun lærte å søke tilflukt i fantasien og utestenge den virkeligheten hun var fanget i.

Louisa dvelte ved minnet om faren, Hendrick Leuven, en lang, tynn mann med den sorte dressen godt tilknappet. Igjen så hun for seg det stive, hvite blondehalsbindet, strømpene som dekket de magre leggene hans, kjærlig stoppet av moren, og tambakspennene på de stumpsnutede skoene, pusset blanke som sølv. Under den brede bremmen på den høye, sorte hatten ble de dystre ansiktstrekkene gjort til skamme av blå, skøyeraktige øyne. Hun hadde arvet sine egne øyne etter ham. Hun husket alle de morsomme, fascinerende og gripende historiene hans. Hver kveld mens hun var liten hadde han båret henne opp trappen og lagt henne i køya. Han hadde bredt over henne, satt seg ved siden av sengen og fortalt historiene mens hun fortvilet prøvde å kjempe mot søvnen. Senere i barndommen hadde hun gått rundt i hagen sammen med ham, hånd i hånd gjennom godsets tulipanåkre, og gjennomgått dagens lærdom med ham. Nå smilte hun hemmelighetsfullt når hun tenkte på hvor uendelig tålmodig han hadde besvart spørsmålene hennes, og det triste, stolte smilet hans når hun nesten uten hjelp fant den riktige løsningen på et regnestykke.

Hendrick Leuven hadde vært privatlærer for familien van Ritters, en av de fremste handelsfamiliene i Amsterdam. Mijnheer Koen van Ritters var en av Het Zeventien, De Sytten, VOC-rederiets styre. Pakkhusene hans strakte seg flere hundre skritt langs begge bredder av den indre kanalen, og han eide femtitre prektige skuter som gikk i handelsfart rundt om i verden. Landstedet hans var et av de flotteste i hele Holland.

Om vinteren bodde den tallrike tjenerstaben hans i Huis Brabant, den store herskapsvillaen med utsikt mot kanalen. Louisas familie hadde tre rom øverst i huset for seg selv, og fra vinduet i det bitte lille soverommet sitt kunne hun kikke ned på søkklastede lektere og på fiskebåter som kom inn fra havet.

Men mest glad var hun i våren. Da flyttet familien ut på landet, til Mooi Uitsig, landstedet deres. I den herlige tiden bodde Hendrick og familien hans i et lite hus tvers over dammen fra herskapshuset. Louisa husket de lange plogformasjonene av gjess som kom sørfra når det ble varmere i været. De landet på dammen med store plask, og den tutende snadringen deres vekket henne i grålysningen. Hun krøp sammen under dynen og hørte på farens snorking i rommet ved siden av. Senere hadde hun aldri følt seg så varm og trygg som hun gjorde da.

Louisas mor, Anne, var engelsk. Faren hadde tatt henne med til Holland som barn. Han hadde vært korporal i livgarden til William av Oranje etter at han ble konge av England. Seksten år gammel ble Anne tatt i tjeneste som underkokke i Van Ritters’ tjenerstab, og hun hadde giftet seg med Hendrick mindre enn et år etter at hun begynte i tjenesten.

Louisas mor hadde vært lubben og munter, alltid med en aura av herlige kjøkkendufter rundt seg – krydder og vanilje, safran og nystekt brød. Hun hadde insistert på at Louisa skulle lære engelsk, og de snakket alltid det språket når de var alene. Louisa hadde godt språkøre. I tillegg lærte Anne henne matlaging og baking, broderi, søm og alle kvinneferdighetene.

Mijnheer van Ritters hadde vært så vennlig å la Louisa følge hans egne barns undervisning, selv om hun riktignok måtte sitte bakerst i klasserommet og tie stille. Først når hun var alene med faren kunne hun stille spørsmålene som hadde brent på tungespissen hennes hele dagen. Svært tidlig i livet hadde hun lært underdanig fremtreden.

Bare to ganger i løpet av alle de årene hadde Louisa sett Mevrou van Ritters. I begge tilfeller hadde hun smugkikket på fruen fra klasseromvinduet når hun steg inn i den kolossale vognen med sorte gardiner, hjulpet av fem-seks tjenere. Hun var en mystisk skikkelse, kledd i lag på lag av sort silkebrokade og et mørkt slør som dekket ansiktet. Louisa hadde overhørt at moren snakket med de andre tjenerne om fruen i huset. Hun led av en hudsykdom som vansiret ansiktet hennes fullstendig. Ikke engang ektemannen eller hennes egne barn fikk noen gang se henne uten slør.

På den annen side hendte det at Mijnheer van Ritters stakk innom klasserommet for å se hvordan det gikk med hans håpefulle. Han smilte ofte av den pene, beskjedne jenta som satt bakerst i rommet. En gang hadde han til og med stanset ved Louisas pult og sett på at hun skrev sirlig på den lille tavlen sin. Han smilte og berørte hodet hennes. «Så nydelig hår du har, lille frøken,» mumlet han. Hans egne døtre var litt lubne og ikke særlig vakre.

Louisa rødmet og neiet. Hun syntes han var så vennlig, men samtidig like fjern og mektig som Gud. Han liknet til og med på bildet av Gud på det store oljemaleriet i bankettsalen. Det var malt av den kjente kunstneren Rembrandt Harmenszoon van Rijn, en protesjé av familien van Ritters. Det ble sagt at bestefaren til herren i huset hadde sittet modell for kunstneren. Bildet viste Jesu gjenoppstandelse; Den allmektige løftet frelste sjeler inn i Paradiset, mens demoner gjette de fordømte ned i ildmøren i bakgrunnen. Bildet hadde fascinert Louisa, hun kunne betrakte det i timevis.

Nå, mens Louisa lå på Meeuws stinkende kanondekk og kjemmet luseegg ut av håret, følte hun seg som en av de ulykksalige på vei til Hades. Gråten presset på, kjente hun, og hun prøvde å skyve de triste tankene ut av hodet, men de kom innpåslitent tilbake. Hun hadde ikke vært mer enn ti år gammel da svartedauden slo til i Amsterdam på nytt. Den hadde begynt i det rottebefengte havneområdet slik som sist, og derfra hadde den feid gjennom byen.

Mijnheer van Ritters hadde flyktet fra Huis Brabant med hele tjenerstaben, og de hadde søkt tilflukt i Mooi Uitsig. Han hadde befalt at alle portene til godset skulle låses og bevoktes av væpnede menn som nektet fremmede adgang. Men da tjenerne pakket ut en av skinnkoffertene de hadde hatt med fra Amsterdam, bykset en svær rotte ut og pilte ned trappen. Like fullt trodde de i flere uker at de var trygge, inntil en av tjenestepikene falt bevisstløs om kull mens hun oppvartet familien ved middagsbordet.

To tjenere bar jenta ut på kjøkkenet og la henne på langbordet. Da Louisas mor åpnet blusen til jenta, gispet hun ved synet av de røde utslettene som dannet en krans rundt jentas hals. Det var rosenringen, pestens kjennemerke. Hun ble så fortvilet at hun ikke la merke til den svarte loppen som spratt fra jentas klær og over på hennes eget skjørt. Før solnedgang neste dag var jenta død.

Neste morgen manglet to av van Ritters barn da Louisas far skulle begynne dagens undervisning. En av guvernantene kom inn i klasserommet og hvisket noe i øret hans. Han nikket. «Kobus og Tinus kommer ikke i dag,» sa han. «Jaha, mine kjære små, åpne stavebøkene på side fem. Nei, Petronella, det der er side ti.»

Petronella var jevnaldrende med Louisa og den eneste av van Ritters-barna som hadde vært vennlig mot henne. De delte en dobbeltpult bakerst i rommet. Hun hadde ofte med små gaver til Louisa, og det hendte at hun ba henne komme og leke med dukkene hennes på barneværelset. Hun hadde gitt Louisa en av yndlingsdukkene sine til fødselsdagen det året. Selvsagt hadde guvernanten forlangt at Louisa skulle levere den tilbake. Petronella holdt Louisa i hånden da de gikk langs kanten av dammen. «Tinus var så kvalm i går kveld,» mumlet hun. «Han kastet opp! Det luktet fælt.»

Midt på formiddagen reiste Petronella seg plutselig og gikk mot døren uten å be om tillatelse.

«Hvor skal du, Petronella?» spurte Hendrick Leuven skarpt. Hun snudde seg og så på ham, kritthvit i fjeset, og uten et ord segnet hun om kull. Den kvelden kunne faren fortelle Louisa at van Ritters hadde gitt ham ordre om å stenge klasserommet. «Ingen av oss får komme til herskapshuset før sykdommen er over. Vi skal holde oss her i vårt eget hus.»

«Hva skal vi spise, pappa?» Louisa var alltid praktisk innstilt, det hadde hun fra moren.

«Mor skal ta med mat til oss fra spiskammerne. Ost, skinke, pølse, epler og poteter. Jeg har den lille kjøkkenhagen min, og kaninburet og hønene. Du må hjelpe meg med hagearbeidet. Vi fortsetter undervisningen din. Du kan gå fortere frem når du slipper å bli forsinket av sløvere barn. Det blir som en ferie. Vi skal kose oss. Men du får ikke gå utenfor hagen, skjønner du det?» Han så alvorlig på henne og klødde det røde loppebittet på håndleddet.

I tre dager hadde de kost seg. Men neste morgen, da Louisa hjalp moren med å gjøre i stand frokost, besvimte Anne over komfyren og sølte kokende vann nedover beinet. Louisa hjalp faren med å bære henne opp trappen og legge henne på den store sengen. De forbandt det skåldede beinet hennes med honninginnsatte bandasjer. Så kneppet Hendrik opp kjolelivet hennes og stirret skrekkslagen på den røde rosenringen rundt halsen.

Feberen veltet inn over henne så kvikt som et tordenvær. Allerede en time senere var huden hennes full av røde utslett og nesten for het å ta på. Louisa og Hendrick kjølte henne med svamper fuktet i kaldt vann fra dammen. «Vær sterk, lievling,» hvisket Hendrick til henne mens hun kastet seg hit og dit på madrassen og stønnet, gjennomvåt av svette. «Gud holder sin hånd over deg.»

De skiftet på med å sitte hos henne den natten, men ved daggry skrek Louisa på faren. Da han kom farende opp trappen, pekte Louisa på morens nakne underkropp. På begge sider av lysken, der lårene gikk over i magen, hadde det vokst frem forferdelige brannbyller på størrelse med Louisas knyttneve. De var steinharde og skarpt fiolette som modne plommer.

«Byllene!» Hendrick kjente på en av dem. Den forsiktige berøringen utløste et vilt smerteskrik hos Anne, og tarmene slapp en eksplosjon av gass og gul diaré som trakk gjennom sengetøyet.

Hendrick og Louisa løftet henne ut av den stinkende sengen og la henne på en ren madrass på gulvet. Samme kveld var smertene blitt så intense og konstante at Hendrick ikke orket konas skrik mer. De blå øynene hans var blodskutte og hadde et jaget uttrykk. «Kom med barberkniven min!» kommanderte han Louisa. Hun skyndte seg til vaskeservanten i hjørnet av soverommet og hentet den til ham. Den hadde et vakkert perlemorskaft. Louisa hadde alltid likt å se på at faren la barberskum på kinnene og rakte det av med den rette, skinnende kniven.

«Hva skal du gjøre, pappa?» spurte hun da han hvesset eggen på strykeremmen.

«Vi må slippe ut giften. Den holder på å drepe moren din. Hold henne i ro!»

Forsiktig grep Louisa tak i morens håndledd. «Nå skal alt ordne seg, mamma. Pappa skal gjøre deg bedre.»

Hendrick tok av seg den sorte jakken, og i hvit skjorte kom han tilbake til sengen. Han satte seg skrevs over konas bein for å holde henne. Svetten silte av ansiktet hans, og han skalv vilt på hendene da han la knivseggen over den enorme, fiolette hevelsen på lysken hennes.

«Tilgi meg, nådige Gud,» mumlet han, så klemte han knivbladet ned, dro det over karbunkelbyllen og laget et dypt, rent snitt. Det første øyeblikket skjedde ingenting, så skjøt en flom av svart blod og sennepsgul verk ut av det dype såret. Den sprutet over Hendricks hvite skjorte og helt opp i det lave soveromstaket.

Anne spente ryggen som en langbue, og Louisa ble slengt mot veggen. Hendrick krøp sammen i et hjørne, lamslått over kraften i konas krampetrekninger. Anne rullet og vred seg og skrek, og fjeset stivnet i en maske så uhyggelig at Louisa ble livredd. Hun klemte begge hender over munnen for ikke å skrike da hun så morens blod sprute i sterke, taktfaste stråler fra såret. Litt etter litt avtok den røde, pulserende fontenen, og Annes smerter slapp taket. Skrikene hennes ebbet ut, og til slutt lå hun likblek og urørlig i en voksende blodpøl.

Louisa gikk forsiktig tilbake til henne og la hånden på armen hennes. «Nå er alt i orden, mamma. Pappa har sluppet ut all giften. Du blir snart bra igjen.» Så skottet hun bort på faren. Slik hadde hun aldri sett ham før. Han gråt, og leppene hang slappe og uformelige. Det rant sikkel fra haken.

«Ikke gråt, pappa,» mumlet hun. «Mamma våkner nok snart.»

Men Anne våknet aldri mer.

Faren hentet en spade i redskapsbua og gikk nederst i frukthagen. Der begynte han å grave under et stort epletre. Han holdt på til langt ut på ettermiddagen før graven var dyp nok. Da han kom tilbake til huset, hadde øynene samme tomme blåfarge som himmelen. Han var plaget av skjelvetokter. Louisa hjalp ham å svøpe Anne i det blodige lakenet, og hun gikk ved siden av ham da han bar kona til eplehagen. Han la bylten ved siden av den åpne graven og klatret ned i den. Så tok han Anne fra kanten og løftet henne nedi. Han la henne på den rå, muggstinkende jorden, klatret opp av hullet og grep spaden.

Louisa gråt da hun så på at han fylte hullet og trampet sammen jorden. Etterpå gikk hun ut på marken utenfor hekken og plukket et fange blomster. Da hun kom tilbake, var ikke faren i frukthagen lenger. Louisa danderte tulipanene over stedet hvor morens hode måtte være. Hun hadde ingen tårer igjen nå. Gråten var tørr og forpint.

Da hun gikk tilbake til huset, satt faren ved bordet. Skjorten var innsatt med konas blod og jord fra graven. Han støttet hodet i hendene, og skuldrene skalv kraftig. Da han løftet hodet og så på henne, var ansiktet blekt og fullt av utslett. Han hakket tenner.

«Pappa, er du også syk?» Hun begynte å gå mot ham, men rygget unna da han åpnet munnen og sendte en kompakt strøm av gallebrunt oppkast utover det renskurte trebordet. Han segnet sammen, bikket av stolen og falt på det hellelagte gulvet. Han var for tung til at hun kunne løfte ham eller slepe ham opp trappen, så hun stelte ham der han lå, vasket bort oppkastet og renneskitten, kjølte ham ned med svamp og iskaldt vann for å dempe feberen. Men hun fikk seg ikke til å bruke barberkniven på ham. Og to dager senere døde han på kjøkkengulvet.

«Nå må jeg være tapper,» formante hun seg. «Jeg er ingen småunge, jeg er ti år. Det er ingen som kan hjelpe meg, så jeg må ta meg av pappa selv.»

Hun gikk ned i frukthagen. Spaden lå ved siden av morens grav, der faren hadde kastet den fra seg. Hun begynte å grave. Det var tungt og tidkrevende. Da graven ble så dyp at de tynne barnearmene ikke hadde styrke til å kaste fuktig jord opp av hullet lenger, hentet hun en eplekurv på kjøkkenet. Hun fylte den med jord og halte kurvladning for kurvladning opp av graven med tau. Da det mørknet, hentet hun en lykt og gravde videre. Da graven var like dyp som hun var lang, gikk hun tilbake til faren og prøvde å slepe ham til døren. Men hun var utslitt, hendene var fulle av gnagsår og blemmer etter spadeskaftet, og hun klarte ikke å rikke ham. Hun la et teppe over ham for å dekke den bleke huden, utslettene og de stirrende øynene, så la hun seg ved siden av ham og sov til neste morgen.

Da hun våknet, strømmet sollyset inn gjennom vinduet og skinte i øynene på henne. Hun sto opp, skar seg en skive av skinken som hang i spiskammeret og snittet en bit av osten. Hun spiste begge deler sammen med en tørr brødskalk. Etterpå gikk hun opp til stallen bak herskapshuset. Hun husket at hun hadde fått forbud mot å gå dit, så hun smøg dit bak hekken. Det fantes ikke folk i stallen, så hun skjønte at stallkarene måtte ha flyktet sammen med resten av tjenerskapet. Hun dukket gjennom det hemmelige hullet i hekken, det som hun og Petronella hadde oppdaget. Hestene sto fortsatt i boksene, de hadde verken fått vått eller tørt. Hun åpnet portene og føyset dem ut i havnehagen. De galopperte rett ned til dammen og stilte seg langs vannkanten for å drikke.

Louisa hentet en grime i salkammeret og gikk til Petronellas ponni mens den fremdeles drakk. Petronella hadde gitt henne lov til å ri ponnien når hun ville, så den kjente henne og stolte på henne. Så snart den løftet hodet og sto med vann dryppende fra mulen, trædde Louisa grimen over ørene på den og leide den til huset hvor hun selv bodde. Kjøkkendøren var bred nok til at ponnien kom gjennom.

En lang stund nølte Louisa mens hun prøvde å komme på en mer respektfull måte å føre faren til graven på, men til slutt fant hun et tau, festet det i anklene hans og lot ponnien trekke ham ut i frukthagen mens hodet hoppet og spratt over den ujevne marken. Da han falt over kanten av den grunne graven, gråt Louisa for ham for siste gang. Hun tok grimen av ponnien og slapp dyret løs i hestehagen. Deretter klatret hun ned i graven ved siden av faren og prøvde å legge armene og beina hans pent til rette, men de var stive. Hun lot ham ligge som han var og gikk ut på engen, der hun hentet et nytt fange blomster som hun strødde over liket. Hun la seg på kne ved den åpne graven, og med høy, melodisk stemme sang hun første vers av «Herren er min hyrde» på engelsk, slik moren hadde lært henne. Så begynte hun å spa jord over ham. Da hun hadde tatt det siste spadetaket, var det allerede mørkt. Louisa lusket tilbake til huset, fysisk og psykisk utmattet.

Louisa hadde verken lyst eller overskudd til å spise, ikke engang til å gå opp trappen og finne sengen. Hun la seg ved siden av peisen og sovnet som en stein. Før daggry våknet hun med en vanvittig tørst og en hodepine så intens at hun trodde skallen skulle sprekke. Da hun prøvde å reise seg, vaklet hun og falt mot veggen. Hun var kvalm og svimmel, og blæren var så sprengt at det gjorde vondt. Hun prøvde å slepe seg ut i hagen for å lette seg, men en bølge av svimmelhet skyllet over henne. Sakte bøyde hun seg tvekroket og kastet opp midt på kjøkkengulvet. Louisa så med gru på den dampende pølen mellom føttene. Hun vaklet bort til morens kobberkjeler, som hang på rad og rekke langs veggen på den andre siden av rommet, og speilet seg i den polerte bunnen av en av dem. Langsomt og nølende tok hun seg til halsen og så på rosenkransen som prydet den melkehvite huden.

Da sviktet beina, og Louisa sank sammen på steingulvet. Mørke skyer av fortvilelse samlet seg i bevisstheten, og alt ble svart rundt henne. Men med ett oppdaget hun en gnist som fremdeles brant i mørket, en ørliten gnist av styrke og besluttsomhet. Hun klamret seg til den, skjermet den som en blafrende lampeflamme i sterk vind. Den hjalp henne å drive mørket tilbake.

«Jeg må tenke,» mumlet hun for seg selv. «Jeg må reise meg. Jeg vet hva som vil skje, slik det skjedde med mamma og pappa. Jeg må gjøre meg klar.» Med veggen til hjelp stablet hun seg på beina og ble stående og svaie. «Jeg må henge i. Jeg kjenner at det kommer raskt.» Hun husket den forferdelige tørsten som hadde rammet foreldrene da de lå for døden. «Vann!» mumlet hun. Hun tok den tomme vannbøtta og vaklet til pumpen på tunet. Hvert tak med det lange pumpeskaftet krevde alt hun kunne mobilisere av krefter og mot. «Ikke alle dør,» mumlet hun for seg selv mens hun arbeidet. «Jeg hørte at de voksne snakket sammen. De sa at noen av de små og sterke overlever. De dør ikke.» Vannet strømmet ned i bøtta. «Jeg skal ikke dø. Skal ikke dø. Skal ikke!»

Da bøtta var full, vaklet hun først til kaninburet, deretter til hønsehuset, og slapp løs alle dyra og fuglene slik at de kunne klare seg selv. «Jeg vil ikke kunne ta meg av dere,» forklarte hun.

På ustø bein bar Louisa vannbøtta inn på kjøkkenet; vannet skvalpet nedover beina hennes. Hun satte bøtta ved peisen med en kobberøse hektet over kanten. «Mat!» mumlet hun gjennom de øre sansebedragene i hodet. Hun hentet en kurv epler og restene av ost og skinke i spiskammeret og plasserte dem der hun kunne nå dem.

«Kulde. Det blir kaldt om nettene.» Louisa slepte seg til lintøykisten der moren hadde det som var igjen av medgiften hennes, tok frem en bunke ulltepper og en sauefell og la alt sammen ved peisen. Så hentet hun et fange ved fra stabelen i hjørnet, og da skjelvetoktene satte inn, fyrte hun opp i peisen.

«Døren! Steng døren!» Hun hadde hørt at utsultede griser og hunder inne i byen hadde brutt seg inn i hus hvor folk lå syke og ute av stand til å forsvare seg. Dyra hadde spist dem levende. Hun lukket døren og la slåen i holderne. Hun fant farens øks og snekkerkniv og la dem ved siden av soveleiet.

Det var rotter i veggene og taktekket. Hun hadde hørt dem pile rundt om natten, og moren hadde klaget over gnagernes nattlige plyndretokter i spiskammeret. Petronella hadde skildret for Louisa hvordan en diger rotte hadde kommet seg inn i barneværelset i herskapshuset en gang den nye guvernanten hadde drukket seg full på gin. Faren hadde funnet det motbydelige dyret i lillesøsterens køye, og da hadde han kommandert stallkarene til å piske den fulle guvernanten. Skrikene til den stakkars damen hadde trengt inn i klasserommet, og barna hadde vekslet blikk i henrykt forferdelse. Nå grøsset Louisa ved tanken på å ligge hjelpeløs under en rottes knivskarpe tenner. Med sine siste krefter tok hun en av morens største kobberkjeler ned fra veggen og satte den i hjørnet med lokket på. Hun var en pertentlig liten jente, så hun orket ikke tanken på å rakke seg til slik foreldrene hadde gjort.

«Mer kan jeg ikke gjøre,» mumlet hun og segnet over ende på sauefellen. Mørke skyer virvlet i hodet hennes, og det var som om det feberhete blodet kokte i årene. «Fader vår, Du som er i himmelen . . .» Hun leste bønnen på engelsk slik moren hadde lært henne, men det kvelende mørket overmannet henne.

Noe som kunne være en evighet gikk før hun kom langsomt til bevissthet igjen som en dykker på vei opp fra stort dyp. Mørket vek for et hvitt, intenst lys. Som solskinn på snødekket mark blendet det henne fullstendig. Kulden kom fra lyset, den kjølte ned blodet og iset henne helt inn til margen, så hun trakk fellen over seg, krøllet seg sammen til en kule og klemte knærne mot brystet. Engstelig kjente hun på de bakre regioner. Stumpen var blitt så mager og uttæret at knoklene sto frem. Hun sonderte med en finger, redd for å kjenne løs, sleip avføring, men huden var tørr. Hun luktet forsiktig på fingeren. Den var ren.

Hun husket hun hadde overhørt noe faren hadde sagt til moren: «Diaré er det verste tegnet. De som overlever tømmer ikke tarmene.»

«Det er et tegn fra Jesus,» mumlet Louisa mellom hakkende tenner. «Jeg gjorde ikke på meg. Jeg kommer ikke til å dø.» Så meldte den skåldende heten seg igjen og brente bort kulden og det hvite lyset. Hun kastet seg frem og tilbake på madrassen i febervillelse og skrek til faren og moren, skrek til Jesus. Tørsten vekket henne igjen, den brant som flammer i halsen, og tungen fylte den uttørkede munnen som en soloppvarmet stein. Hun slet med å reise seg opp på albuen og strekke seg etter vannøsen. På første forsøk sølte hun mesteparten på brystet, og da hun skulle drikke det som var igjen i øsen, satte hun det i vrangen så hun hostet og hikstet. Men noen slurker fikk hun i seg, og de styrket henne mirakuløst. På neste forsøk tvang hun i seg hele innholdet av øsen. Hun hvilte litt, så drakk hun en ny øse. Da hadde hun endelig stillet tørsten, og ilden i blodet hadde visst sluknet, i alle fall foreløpig. Hun krøllet seg under sauefellen, og magen bulte av vannet hun hadde drukket. Søvnen som overmannet henne denne gangen var dyp, men naturlig.

Louisa våknet av smerter. Hun skjønte ikke hvor hun var eller hva som hadde forårsaket det. Men så hørte hun en skarp spjærelyd like ved. Hun slo opp øynene og så etter. Den ene foten hennes stakk frem under fellen, og krumbøyd over den bare foten satt noe grått og loddent på størrelse med en katt. Det gikk et øyeblikk før hun skjønte hva det var, men så kom spjærelyden og smertene på nytt. Louisa verket etter å sparke etter skapningen eller skrike, men hun var lammet av skrekk. Det var dette marerittet hun hadde vært aller mest redd for.

Skapningen løftet hodet og kikket på henne med klare, helsorte øyne. Den vrikket med værhårene på den lange, spisse snuten, og de skarpe, krumme meiseltennene som hang over underleppen var rosa av blodet hennes. Dyret hadde gnagd på ankelen hennes. Småjenta og rotta glodde på hverandre, men Louisa var fortsatt lammet av gru. Rotta senket hodet og bet henne igjen. Langsomt strakte Louisa seg etter snekkerkniven hun hadde liggende ved siden av hodet. Kvikt som en katt hugg hun etter det motbydelige vesenet. Rotta var nesten like kjapp; den bykset høyt til værs, men knivspissen sprettet opp buken. Den hvinte og tumlet i gulvet.

Louisa slapp kniven og så storøyd på rotta som slepte seg over steingulvet med en floke av fiolette, slimete tarmer slepende etter seg. Hun var andpusten, og det tok lang tid før pulsen roet seg og pusten ble normal. Da merket hun at hun var blitt sterkere av sjokket. Hun satte seg opp og undersøkte den skadde foten. Bittene var dype. Hun rev en strimmel av underskjørtet og viklet den rundt ankelen. Da merket hun at hun var sulten. Hun krøp til bordet og dro seg opp. Rotta hadde vært på skinkekjøttet, men hun snittet bort området den hadde gnagd på, så skar hun seg en tykk skive og la den på et stykke brød. Osten var allerede muggen, noe som viste hvor lenge hun hadde ligget bevisstløs ved peisen. Men herlig var den, med mugg og det hele. Louisa drakk den siste øsen med vann. Hun skulle ønske hun kunne fylt bøtta igjen, men skjønte at hun ikke hadde krefter til det, og hun var redd for å åpne døren.

Louisa slepte seg til den store kobberkjelen i hjørnet og satte seg på huk over den. Hun løftet skjørtet og undersøkte nedre del av magen mens hun tisset. Den var glatt og plettfri, og den uskyldige lille sprekken hennes var hårløs. Men hun så på de hovne byllene på lysken. De var harde som eikenøtter og ømme å ta på, men ikke så store eller så uhyggelige i fargen som dem moren hadde dødd av. Hun tenkte på barberkniven, men skjønte at hun ikke hadde mot til å bruke den på seg selv.

«Jeg skal ikke dø!» For første gang trodde hun det virkelig. Hun glattet skjørtet og krøp tilbake til madrassen. Med snekkerkniven i hånden sovnet hun igjen. Etter den episoden fløt dagene og nettene sammen i en drømmeaktig rad av søvnperioder og korte intervaller av våkenhet. Litt etter litt ble våkeperiodene lengre. For hver gang hun våknet følte hun seg sterkere, bedre skikket til å klare seg. En gang hun satt på kjelen i hjørnet, oppdaget hun at byllene hadde skrumpet og skiftet farge fra dyprøde til lyserøde. De var på langt nær så ømme å ta på lenger. Men hun skjønte at hun måtte drikke.

Hun mobiliserte alt hun eide av mot og styrke, vaklet ut på tunet og fylte vannbøtta igjen. Da skinken bare var en renspikket knoke og eplekurven var tom, oppdaget hun at hun var sterk nok til å gå ned i hagen, hvor hun dro opp en kurv turnips og poteter. Hun fyrte opp i peisen igjen med farens flint og kokte grønnsakstuing smaksatt med skinkeknoken. Maten var herlig, og kreftene strømmet tilbake. Hver morgen fra da av ga hun seg selv en bestemt oppgave for dagen.

Den første morgenen bar hun ut kobberkjelen hun hadde brukt som potte og tømte den i farens kompostgrop, deretter vasket hun den med lut og varmt vann og hengte den på plass på veggen. Hun visste at moren ville ha ønsket det. Innsatsen tok hardt på kreftene, og hun krøp tilbake til sauefellen.

Neste morgen følte hun seg frisk nok til å pumpe bøtta full igjen, ta av seg de skitne klærne og vaske seg fra topp til tå med en øse av den dyrebare såpen moren laget ved å koke sammen sauefett og treaske. Hun så til sin store glede at byllene på lysken var nesten borte. Nå kunne hun klemme dem ganske hardt med fingerspissene uten at det gjorde så altfor vondt. Da huden var blussende lyserød og nyvasket, gned hun tennene med en finger dyppet i salt og forbandt rottebittet med utstyr fra morens medisinskrin. Deretter fant hun seg nye klær i lintøykisten.

Dagen etter ble hun sulten igjen. Hun fanget en av kaninene som hoppet tillitsfullt omkring i hagen, løftet den etter ørene, stålsatte seg og knakk nakken på den med kjeppen faren hadde hatt liggende til det bruk. Hun sløyet og flådde kaninen slik hun hadde lært av moren, så parterte hun den og la den i gryta sammen med løk og poteter. Da hun hadde spist den, sugde hun knoklene hvite.

Påfølgende morgen gikk hun ned i enden av frukthagen og stelte foreldrenes graver hele formiddagen. Inntil nå hadde hun ikke vært ute av den trygge hagen utenfor sitt eget hus, men hun samlet mot, smatt gjennom hullet i hekken og snek seg frem til drivhuset. Hun forsikret seg om at det ikke var folk i nærheten; godset virket fortsatt øde og forlatt. Louisa plukket ut noen av de nydeligste blomstene på de bugnende hyllene, satte dem i en håndkjerre, trillet dem hjem til sitt eget hus og plantet dem på gravene, der hun nylig hadde jevnet og glattet jorden. Hun pratet i vei til foreldrene mens hun arbeidet, beskrev inngående det hun hadde gjennomgått, fortalte om rotta, om kaninen og om hvordan hun hadde kokt stuingen i den trebente gryta.

«Unnskyld at jeg brukte den beste kobberkjelen din, mamma.» Hun senket hodet i skam. «Men jeg har vasket den og hengt den på veggen igjen.»

Da Louisa hadde pyntet gravene slik hun ville ha dem, meldte nysgjerrigheten seg igjen. Igjen smatt hun gjennom hekken og gikk i en stor bue gjennom granplantasjen inntil hun kunne nærme seg herskapshuset fra sørsiden. Det var stille og dystert der; alle vinduene var stengt med lemmer. Da hun smøg seg forsiktig frem til hoveddøren, viste den seg å være stengt med lås og slå. Hun stirret på korset som noen hadde malt raskt og uvørent på døren. Den røde malingen hadde rent som tårer av blod nedover treverket. Det var pestvarselet.

Plutselig følte hun seg alene og tung av sorg. Hun satte seg på trappen som førte til døren. «Jeg tror jeg er den eneste gjenlevende her i verden,» mumlet hun for seg selv. «Alle de andre er døde.»

Til slutt reiste hun seg, og djerv av fortvilelse løp hun rundt til bakdøren, som førte til kjøkkenet og tjenerfløyen. Hun kjente på den. Til hennes store forbauselse gikk den opp. «Hallo!» ropte hun. «Er det noen der? Stals! Hans! Hvor er dere?»

Det var ikke en sjel på kjøkkenet. Hun gikk videre til grovkjøkkenet og stakk hodet gjennom døren. «Hallo!» Intet svar. Hun gikk gjennom hele huset og lette i alle rom, men det fantes ikke folk noe sted. Overalt så hun spor som viste at familien hadde reist sin vei i en fart. Hun lot alt ligge urørt og lukket kjøkkendøren omhyggelig da hun gikk.

På vei hjem til sitt eget hus kom hun på en tanke. Hun tok av fra stien og gikk ned til kapellet i enden av rosehagen. Enkelte av gravsteinene på kirkegården var to hundre år gamle og dekket av grønn mose, men i nærheten av døren var det en rad nye graver. Steinene var ennå ikke satt opp. De små blomsterbukettene på dem hadde falmet og visnet. Navn og gravmæler var trykket på sortkantede kort, ett på hver haug av fersk jord. Trykksverten hadde rent utover i regnet, men Louisa kunne like fullt lese navnene. Hun fant et kort hvor det sto «Petronella Katrina Susanna van Ritters». Venninnen hennes lå mellom to av sine yngre brødre.

Louisa løp hjem til huset, og den kvelden gråt hun seg i søvn. Hun følte seg syk og dårlig igjen da hun våknet, og sorgen og ensomheten meldte seg igjen med full kraft. Hun slepte seg ut på tunet og vasket ansiktet og hendene under pumpen. Da var det at hun plutselig løftet ansiktet så vannet rant i øynene og dryppet fra haken. Hun skakket på hodet, og langsomt lysnet ansiktet i henrykkelse. Øynene tindret. «Folk!» sa hun høyt. «Stemmer!» De var svake og kom fra den kanten hvor herskapshuset lå. «De er kommet igjen. Jeg er ikke alene mer.»

Våt i fjeset sprang hun til hullet i hekken, hoppet gjennom og bega seg mot herskapshuset. Hun hørte stemmene bedre og bedre etter hvert som hun nærmet seg. Ved pottemakerbua stanset hun for å få igjen pusten. Hun skulle til å løpe ut på plenen, men et slags instinkt fikk henne til å vise forsiktighet. Hun nølte litt, så stakk hun hodet varsomt rundt hjørnet i teglveggen. Et grøss av forferdelse krøp oppover ryggen.

Hun hadde regnet med å se vogner med våpenskjoldet til van Ritters parkert på den gruslagte gårdsplassen, og familien i ferd med å stige av, omgitt av kusker, stallkarer og tjenere. I stedet så hun en horde av fremmede som løp ut og inn gjennom hoveddøren med favnen full av sølv, klær og malerier. Dobbeltdøren var slått inn; de splintrede dørbladene hang skjevt i hengslene.

Plyndrerne stablet kostbarhetene på en rad håndkjerrer. De lo og ropte oppglødd. Louisa så at det var byens berme, pakk fra havnen og slummen, desertører, avskum fra fengsler og kaserner som hadde åpnet porten på vidt gap da pesten feide vekk alt som het sivilisert styre. De var kledd i bakgatenes og rennesteinenes filler, tilfeldige militære uniformsplagg og dårlig passende stas fra rike de hadde plyndret. En kjeltring i fjærprydet hatt veivet med en firkantet flaske gin der han ravet ned hovedtrappen med et massivt gullfat under den andre armen. Fjeset hans, rødsprengt og herjet av sprit og rangling, dreide mot Louisa. I sjokket over opptrinnet var hun for sen med å dukke bak hjørnet igjen, og han fikk øye på henne. «Et kvinnfolk! Ved Satan og alle jævler i helsike, et vaskeekte kvinnfolk! Ungt og saftig som et modent rødt eple!» Han slapp flasken og trakk sverdet. «Kom hit, di lekre lille hoppe. La oss titte på det du har under de pene skjørtene!» Han bykset ned trappen.

Et vilt rop steg fra alle kameratene hans. «Et kvinnfolk! Etter’a, gutter! Han som får fatt i vesla får sprenge møydommen!»

I en skrikende flokk stormet de over plenen mot henne. Louisa kastet seg rundt og flyktet. Først løp hun uvilkårlig hjem mot huset, men snart innså hun at de var hakk i hæl og ville omringe henne der som en kanin med en ilderflokk rundt buret. I stedet sprang hun gjennom hestehagen og videre mot skogen. Bakken var myk og sølete, og beina hadde ennå ikke fått igjen alle kreftene etter sykdommen. De halte innpå henne under høye, begeistrede rop. Hun nådde skogbrynet bare et øyeblikk før teten av flokken, men hun var lommekjent i denne skogen, for den var lekeplassen hennes. Hun smatt i krinkel og krok langs stier som knapt var synlige, og dukket gjennom kratt av bjørnebærbusker og gulltorn.

Rett som det var stanset hun og lyttet, og hver gang var lyden av forfølgerne svakere. Til slutt kunne hun ikke høre dem lenger. Angsten slapp taket, men hun skjønte at det fortsatt var farlig å gå ut av den skjermende skogen. Hun fant det tetteste tornekrattet og krøp på magen inn i det til hun var godt skjult. Der gravde hun seg ned i løvet til bare munnen og øynene stakk opp, slik at hun kunne holde oppsyn med lysningen hvor hun nettopp hadde vært. Hun lå der og peste og skalv. Litt etter litt roet hun seg og lå urørlig til skyggene av trærne ble lange. Til slutt, da hun ennå ikke hadde hørt noe til forfølgerne, begynte hun å krype tilbake mot lysningen.

Akkurat da hun skulle til å reise seg, rynket hun nesen og snuste i luften. Da hun været tobakksrøyk, sank hun ned igjen og klemte seg mot bakken. Angsten blusset opp igjen med full styrke. Etter mange tause, anspente minutter løftet hun hodet langsomt. På motsatt side av lysningen satt en mann med ryggen mot stammen på den største bøken. Han røkte en lang snadde, men øynene sveipet fra side til side. Hun gjenkjente ham øyeblikkelig. Det var mannen med fjærprydet hatt, han som først hadde oppdaget henne, og som ledet jakten. Han var så nær at hun hørte hvert drag han tok av snadden. Louisa begravde ansiktet i løvmulden og prøvde å få bukt med skjelvingen. Hun visste ikke hva han ville gjøre hvis han oppdaget henne, men ante at det ville bli verre enn noe hun kunne forestille seg.

Hun lå og hørte på surklingen av spyttet hans i snaddehodet, og angsten tiltok. Plutselig harket han og spyttet en klyse av tykt slim. Hun hørte at den klasket ned like ved hodet hennes, og da holdt nervene på å svikte. Det krevde alt hun eide av mot og selvdisiplin å la være å sprette opp og legge på sprang igjen.

Det var som om tiden sto stille, men endelig kjente hun at luften kjølnet mot de bare armene. Ennå tok hun ikke sjansen på å løfte hodet. Så hørte hun at det raslet i løvet, og at tunge fottrinn kom rett mot henne over lysningen. De stanset like ved hodet hennes, og en tordenrøst eksploderte i krattet, så nær at det var som om hjertet stivnet til. «Der er du! Jeg ser deg! Nå kommer jeg! Løp! Nå bør du jaggu stikke!» Det stivskremte hjertet livnet til og hamret mot ribbeina, men hun tvang seg til å ligge urørlig. Det ble stille en lang stund til, så gikk skrittene vekk fra der hun lå. Hun hørte at mannen mumlet i skjegget mens han gikk: «Den lille dritthora er sikkert full av koppesmitte uansett.»

Hun lå fullstendig stille til det ble bekmørkt og en ugle tutet i toppen av bøken. Da reiste hun seg og smøg gjennom skogen. Hun kvakk til og skalv hver gang hun hørte rasling eller krafsing fra en av nattens små skapninger.

Etter den episoden gikk hun ikke ut av huset på noen dager. På dagtid fordypet hun seg i farens bøker. Det var særlig én som fascinerte henne, og hun leste den fra perm til perm, så begynte hun på nytt fra begynnelsen. Tittelen var I Svarteste Afrika. Fortellingene om merkelige dyr og ville stammer trollbandt henne og fikk de lange dagene til å gå. Hun leste om store, lodne menn som levde i tretoppene, om en stamme som åt andre mennesker og om små pygmeer med bare ett øye midt i pannen. Lesingen ble et opiat mot angsten. En kveld sovnet hun ved kjøkkenbordet med hodet på den åpne boken og flammen blafrende i lampen.

Lysskjæret var synlig gjennom det gardinløse vinduet, og derfra gjennom en glipe i hekken. To mørke skikkelser som passerte ute på veien stanset og vekslet noen hese ord, så snek de seg inn gjennom porten i hekken. Den ene gikk til hoveddøren, den andre gikk rundt til baksiden av huset.

«Hvem er du?»

Det krasse brølet vekket Louisa og skremte henne opp fra stolen i samme øyeblikk. «Vi vet du er der inne! Kom ut straks!»

Hun pilte til bakdøren, plundret med slåen, slengte opp døren og styrtet ut i mørket. Da var det at en kraftig mannshånd hugg tak i nakken hennes og løftet henne rett opp som om hun var en nyfødt kattunge. Hun sprellet fåfengt i løse luften.

Mannen som holdt henne åpnet lukkeren på en blendlanterne og rettet lyskjeglen i ansiktet på henne. «Hvem er du?» ville han vite.

I lykteskinnet gjenkjente hun det røde fjeset og det bustete kinnskjegget hans. «Jan!» pep hun. «Det er meg! Louisa! Louisa Leuven!»

Jan var tjeneren til van Ritters. Aggresjonen i ansiktet hans punkterte og ble erstattet av forbløffelse. «Lille Louisa! Er det virkelig deg? Alle trodde du måtte ha omkommet sammen med de andre.»

Noen dager senere fikk Louisa bli med Jan til Amsterdam i en kjerre med noen av de bergede eiendelene til familien van Ritters. Da han førte henne inn på kjøkkenet i Huis Brabant, flokket de gjenlevende tjenestefolkene seg rundt henne og tok henne imot med åpne armer. Hun hadde alltid vært tjenestefolkets yndling, pen og snill og blid som hun var, så de sørget med henne da de hørte at Anne og Hendrick var døde. De syntes det var ufattelig at lille Louisa, ikke mer enn ti år gammel, hadde overlevd uten foreldrene eller vennene – og at hun hadde klart det ved hjelp av sin egen fremmelighet og besluttsomhet. Kokke-Elise, som hadde vært en kjær venninne av moren, tok henne øyeblikkelig under sin beskyttelse.

Louisa måtte fortelle historien sin om og om igjen etter hvert som nyheten om ankomsten hennes spredte seg. De andre tjenestefolkene kom for å høre den, det samme gjorde lagerarbeiderne til van Ritters, og mannskapene fra skipene hans likeså.

Hushovmester Stals skrev ukentlige rapporter til Mijnheer van Ritters i London, hvor han hadde søkt tilflukt sammen med resten av familien så lenge pesten herjet. På slutten av en slik rapport nevnte han at Louisa, lærerdatteren, var blitt reddet. Mijnheer var så nådig å svare at barnet skulle tas hånd om og settes i arbeid i huset. «Du kan lønne henne som grovkjøkkenpike,» skrev han. «Når jeg kommer tilbake til Amsterdam, skal jeg bestemme hva vi gjør med henne.»

I begynnelsen av desember, da kulden hadde renset byen for de siste restene av pest, kom Mijnheer van Ritters hjem med familien. Pesten hadde tatt hans kone, men det ville ikke spille noen rolle i tilværelsen deres. Av de tolv barna hadde bare fem overlevd pestilensen. Da Mijnheer van Ritters hadde vært en drøy måned i Amsterdam og tatt seg av alle de presserende sakene han måtte ordne, ba han Stals om å hente Louisa til ham en morgen.

Hun nølte i døren til Mijnheer van Ritters’ bibliotek. Han kikket opp fra den tykke, skinninnbundne regnskapsboken han skrev i. «Kom inn, barn,» kommanderte han. «Kom inn hit hvor jeg kan se deg.»

Stals førte henne inn og stilte henne foran skrivebordet til stormannen. Hun neide for ham, og han nikket anerkjennende. «Faren din var en bra kar, og han lærte deg gode manerer.» Han reiste seg og gikk bort til de høye karnappvinduene. Et øyeblikk kikket han ut gjennom de diamantformede rutene og betraktet et av skipene sine, der bomullsballer fra India ble losset og brakt inn i pakkhuset. Så snudde han seg igjen og studerte Louisa. Hun hadde vokst siden sist han så henne, og ansiktet og lemmene hadde fått mer fasong. Han visste at hun hadde hatt pesten, men så at hun hadde kommet fra den uten mén. Ansiktet bar ingen spor etter sykdommens herjinger. Hun var pen, syntes han, riktig pen. Og det var ingen kjedelig skjønnhet; uttrykket hennes var oppvakt og intelligent. Øynene var levende og tindrende safirblå. Huden var hvit og glatt og lytefri, men den mest tiltrekkende attributten var håret: Hun bar det i to lange fletter som hang foran skuldrene. Han stilte henne noen spørsmål.

Louisa prøvde å skjule sin frykt og andektige respekt for mannen. Hun gikk inn for å svare fornuftig.

«Skjøtter du skolearbeidet, barn?»

«Jeg har alle bøkene til far, Mijnheer. Jeg leser hver kveld før jeg sovner.»

«Hva slags arbeid gjør du?»

«Jeg skyller og skreller grønnsaker, og jeg knar brøddeig, og så hjelper jeg Pieter med å vaske og tørke grytene og kjelene, Mijnheer.»

«Trives du?»

«Å ja, Mijnheer. Kokke-Elise er så snill mot meg. Hun er som en mor.»

«Jeg tror vi kan finne noe nyttigere du kan gjøre.» Van Ritters gned seg tankefullt i skjegget.

Elise og Stals hadde formant Louisa om hvordan hun skulle opptre når hun var sammen med ham. «Husk alltid at han er en av de største menn i hele landet. Kall ham alltid ’Deres Eksellense’ eller ’Mijnheer’. Du må neie når du hilser på ham og når du går.»

«Gjør akkurat det han ber om. Hvis han stiller et spørsmål, må du svare direkte. Men du må aldri komme med innvendinger.»

«Stå rank, ikke lut. Hold hendene samlet foran deg, og ikke vri deg nervøst eller pill nese.»

Hun hadde fått så mange instrukser at hun ble forvirret. Men nå da hun sto foran ham, fikk hun motet tilbake. Selvsagt var han kledd i stoff av beste kvalitet, og kragen besto av snøhvite kniplinger. Skospennene var i rent sølv, og skjeftet på dolken i beltet var av gull besatt med gnistrende rubiner. Han var høyvokst, og beina i de sorte silkestrømpene var veldreid som hos en langt yngre mann. Håret var riktignok gråsprengt, men det var tykt og perfekt krøllet og frisert. Skjegget var nesten helt grått, men pent stusset og formet i Vandykestilen. Han hadde lette smilerynker rundt øynene, men hånden som strøk fippskjegget var glatt og fri for leverflekker. Han bar en enorm rubin på pekefingeren. Men tross mannens storhet og verdighet var blikket vennlig. Louisa skjønte på et vis at hun kunne stole på ham, akkurat som hun bestandig kunne stole på at milde Jesus holdt sin hånd over henne.

«Gertruda trenger et menneske som kan passe henne.» Van Ritters tok sin beslutning. Gertruda var den yngste av de gjenlevende døtrene hans. Hun var sju år gammel, ikke særlig vakker, ikke særlig oppvakt og ikke særlig blid. «Du skal holde henne med selskap og hjelpe henne med skolearbeidet. Jeg vet at du er kvikk i hodet.»

For Louisa kom dette som et slag i ansiktet. Hun var blitt sterkt knyttet til Elise, den moderlige damen som hadde erstattet Anne som sjefskokke på kjøkkenet. Hun ville nødig gi avkall på den auraen av varme og trygghet som omga henne i tjenerfløyen, ikke for å flytte opp i etasjene og ta seg av den sutrende Gertruda. Hun ville helst protestere, men Elise hadde sagt at hun ikke måtte komme med innsigelser. Hun senket hodet og neiet.

«Stals, sørg for at hun blir ordentlig kledd. Hun skal lønnes som barnepike og få sitt eget rom i nærheten av barneværelset.» Van Ritters viste at audiensen var over og gikk tilbake til skrivebordet.

Louisa skjønte at hun måtte gjøre det beste ut av situasjonen. Hun hadde ikke noe alternativ. Mijnheer var herskeren i hennes univers. Hun skjønte at hvis hun prøvde å sette seg opp mot diktatene hans, ville hun gå endeløse plager i møte. Hun satte seg fore å vinne Gertrudas gunst. Det var ikke lett, for den lille jenta var krevende og urimelig. Hun nøyde seg ikke med å ha Louisa som slave om dagen, men skrek på henne om natten når hun våknet av et mareritt, eller for den saks skyld når hun ville på potte. Men Louisa, som alltid var munter og aldri klaget, greide litt etter litt å vinne hennes gunst. Hun lærte henne enkle spill, skjermet henne mot brødrenes og søstrenes tyrannisering, sang for henne ved sengetid eller leste eventyr for henne. Når Gertruda var plaget av mareritt, krøp Louisa opp i sengen hennes, tok henne i armene og vugget henne til hun sovnet igjen. Gradvis gikk Gertruda fra rollen som Louisas plageånd. Hennes egen mor hadde vært en fjern, tilslørt skikkelse som hun ikke husket ansiktet til. Nå hadde Gertruda funnet et substitutt, og hun fulgte Louisa omkring i valpaktig hengivenhet. Det varte ikke lenge før Louisa fikk kontroll over de ville raserianfallene hennes, da hun rullet seg hylende på gulvet, slengte maten sin i veggen eller prøvde å kaste seg ut gjennom vinduene og ned i kanalen. Ingen hadde fått bukt med disse riene før, men med noen stillferdige ord kunne Louisa roe henne og leie henne til pikeværelset. Etter få minutter lo Gertruda, klappet i hendene og sang refrenget i en barneregle sammen med Louisa. Til å begynne med oppfattet Louisa den yngre jenta bare som en forpliktelse, men etter hvert utviklet dette seg til vennskapsvarme, og senere til en form for moderlig kjærlighet.

Mijnheer van Ritters ble oppmerksom på forandringen hos datteren. Under sine sporadiske besøk i barneavdelingen og klasserommet vekslet han ofte noen vennlige ord nettopp med Louisa. Under juleselskapet for barna betraktet han Louisa som danset med jenta hun hadde ansvar for. Hun var like smidig og grasiøs som Gertruda var klumpete og klossete. Van Ritters smilte da Gertruda ga Louisa et par ørsmå perleøredobber til jul, og Louisa kysset og klemte henne.

Noen måneder senere innkalte van Ritters Louisa til arbeidsrommet sitt. En liten stund snakket han om fremskrittene hun gjorde med Gertruda og uttrykte hvor fornøyd han var med henne. Og da hun skulle gå, rørte han ved håret hennes. «Du begynner å bli slik en nydelig ung dame. Jeg må passe på at ingen kanalje prøver å ta deg fra oss. Gertruda og jeg trenger deg her.» Louisa ble overveldet over nåden han viste henne.

På Louisas trettenårsdag snakket Gertruda med faren og ba ham ordne en hyggelig overraskelse for henne. Van Ritters skulle ta med en av de eldre sønnene sine til England, hvor han skulle begynne ved Cambridge-universitetet, og Gertruda spurte om hun og Louisa kunne bli med. Van Ritters gikk med på det.

De seilte med et av van Ritters-skipene, og det meste av sommeren besøkte de Englands storslagne byer. Louisa ble henrykt over morens hjemland, og hun grep enhver sjanse til å praktisere språket.

Van Ritters’ følge ble en uke i Cambridge, for Mijnheer ville være der til yndlingssønnen kom i orden. Han leide alle rommene på Røde Villsvin, universitetsbyens flotteste vertshus. Som vanlig sov Louisa i en seng i hjørnet av Gertrudas rom. En morgen holdt hun på å kle seg mens Gertruda satt på sengen hennes og pratet med henne. Plutselig løftet hun hånden og knep Louisa i brystet. «Se, Louisa, du begynner å få pupper.»

Varsomt førte Louisa hånden hennes vekk. De siste månedene hadde undersiden av brystvortene hennes fått de harde små kulene som innvarslet puberteten. Brystknoppene var oppsvulmet, ømme og følsomme. Gertrudas grep hadde vært hardhendt.

«Det må du ikke gjøre, Gertie, min schat. Det gjør vondt, og det var et stygt ord du brukte.»

«Unnskyld, Louisa.» Jenta fikk tårer i øynene. «Jeg mente ikke å fornærme deg.»

«Det gjør ikke noe.» Louisa kysset henne. «Du, hva vil du ha til frokost?»

«Kaker.» Gråten var momentant glemt. «En masse kaker med fløte og jordbærsyltetøy.»

«Og etterpå kan vi gå på dukketeater,» foreslo Louisa.

«Ja, kan vi det, Louisa? Mener du det?»

Da Louisa gikk for å be Mijnheer van Ritters om tillatelse til utflukten, bestemte han seg impulsivt for å bli med dem. I vognen tok Gertruda opp morgenens tema igjen, uberegnelig som hun var. «Louisa har lyserøde pupper,» kunngjorde hun gjennomtrengende. «Spissene står ut.»

Louisa senket blikket. «Jeg sa jo at det ordet er stygt, Gertie,» hvisket hun. «Du lovet at du ikke skulle bruke det mer.»

«Unnskyld, Louisa. Det glemte jeg.» Gertruda virket knust.

Louisa klemte hånden hennes. «Jeg er ikke sur, schat. Jeg vil bare at du skal te deg som en dame.»

Van Ritters lot ikke til å ha hørt bemerkningene. Han kikket ikke opp fra boken som lå åpen på fanget hans. Men under dukketeaterforestillingen, da Punch med den krumme nesen slo den hvinende kona i hodet med en klubbe, skottet Louisa til siden og så at Mijnheer studerte de sarte, bulende formene under blusen hennes. Hun kjente kinnene rødme og trakk sjalet tettere rundt skuldrene.

Det var høst da de seilte tilbake til Amsterdam. Den første natten på sjøen lå Gertruda rett ut i sjøsyke. Louisa pleiet henne og holdt bollen for henne når hun kastet opp. Til slutt falt hun i dyp søvn, og Louisa slapp ut av den illeluktende lugaren. Hun lengtet etter å trekke litt frisk sjøluft, så hun skyndte seg opp lugartrappen til dekket. Hun stanset i luken da hun fikk se van Ritters som sto høy og elegant på akterdekket. Offiserene og mannskapet hadde overlatt lorekka til ham; som reder hadde han den retten. Hun skulle til å gå ned igjen, men han så henne og ropte på henne. «Hvordan går det med Gertie?»

«Hun sover, Mijnheer. I morgen er hun sikkert mye bedre.»

Akkurat da kom en større bølge og løftet skroget, og skuta rullet brått. Louisa mistet balansen og ble kastet mot ham. Han la armen om skuldrene hennes. «Å, om forlatelse, Mijnheer.» Hun var hes i stemmen. «Jeg gled.» Hun prøvde å trekke seg unna, men han holdt henne med armen. Louisa ble forvirret, usikker på hva hun skulle gjøre. Hun våget ikke å trekke seg unna igjen. Han gjorde ingen mine til å slippe henne, og så – hun trodde knapt sine egne sanser – kjente hun at han la den andre hånden på det venstre brystet hennes. Hun hikstet og skalv da han rullet den stive brystvorten mellom fingrene. Han var mild og forsiktig, ikke så hardhendt som datteren hadde vært. Det gjorde overhodet ikke vondt. Med brennende skam grep hun seg i å nyte berøringen. «Jeg fryser,» mumlet hun.

«Ja,» sa han. «Du får gå under dekk før du får snue.» Han slapp henne og snudde seg mot rekka igjen. Glørne drev fra sigarspissen hans og seilte vekk med vinden.

Da de kom tilbake til Huis Brabant, så hun ikke mer til ham på flere uker. Hun hørte at Stals sa til Elise at Mijnheer var på forretningsreise til Paris. Men den korte episoden på skipet var aldri langt borte fra tankene hennes. Av og til våknet hun om natten og glødet av skam og anger mens hun gjenopplevde den i tankene. Hun følte at det som hadde skjedd var hennes skyld. En stor mann som Mijnheer van Ritters kunne umulig klandres. Brystvortene sved og kriblet så underlig når hun tenkte på hendelsen. Louisa kjente en mektig ondskap i seg, så hun sto opp av sengen, la seg på kne og ba en bønn mens hun skalv på det bare tregulvet. Da kom det et rop fra Gertruda i mørket: «Louisa, jeg må ha potten.»

Lettet gikk Louisa inn på barneværelset før Gertruda rakk å væte sengen igjen. I løpet av de neste ukene avtok samvittighetskvalene, men de slapp aldri taket.

Så en ettermiddag var det at Stals kom til barneavdelingen for å finne henne. «Mijnheer van Ritters vil snakke med deg. Du må gå straks. Jeg håper du ikke har gjort noe galt, jente?»

Louisa børstet håret i en fart og sa fra til Gertruda hvor hun skulle.

«Får jeg bli med?»

«Du må male ferdig bildet av båten for meg. Prøv å holde deg innenfor strekene, schat. Jeg kommer snart igjen.»

Med galopperende hjerte banket Louisa på døren til arbeidsrommet. Hun var sikker på at han skulle straffe henne for det som hadde hendt på skipet. Kanskje han ville få stallkarene til å piske henne, slik han hadde gjort med den fulle guvernanten. Eller kanskje han i verste fall ville avskjedige henne og få henne kastet ut på gaten?

«Kom inn!» Stemmen hans var streng.

Hun neiet i døren. «Du sendte bud på meg, Mijnheer.»

«Ja. Kom inn, Louisa.» Hun stoppet foran skrivebordet, men han signaliserte med en håndbevegelse at han skulle komme rundt og sette seg ved siden av ham. «Jeg vil snakke med deg om datteren min.»

I stedet for den vanlige sorte jakken og blondekragen var han iført en slåbrok av kraftig kinesisk silke med knapping foran. Takket være dette uformelle antrekket og Mijnheers rolige, vennlige uttrykk skjønte hun at han ikke var sint på henne. Hun følte en bølge av lettelse. Han skulle ikke straffe henne. Og de neste ordene hans bekreftet dette. «Jeg tenkte at det kanskje er på tide Gertruda lærer å ri. Du er en god rytter. Jeg har sett hvordan du har hjulpet stallkarene med å mosjonere hestene. Jeg vil høre hva du mener.»

«Javisst, Mijnheer. Det ville Gertie sikkert like. Gamle Bumble er en godlynt vallak . . .» Begeistret hjalp hun ham med å planlegge opplæringen. Hun sto like ved siden av ham. En tykk bok med grønne skinnpermer lå på skrivebordet foran ham. Henkastet åpnet han den. Hun kunne ikke unngå å se den oppslåtte siden, og da sporet hun av midt i en setning. Hun løftet begge hender til munnen og så på illustrasjonen som fylte en hel side i folioformat. Det var åpenbart en dyktig kunstner som sto bak. Mannen på maleriet var ung og stilig, han satt avslappet tilbakelent i en skinnstol. Foran ham sto en pen pike og lo, og Louisa så at skikkelsen liknet henne til forveksling. Jentas store, bredtsittende øyne var dypblå, og hun holdt skjørtene oppe rundt livet slik at mannen kunne se det gylne buskaset mellom lårene hennes. Kunstneren hadde fremhevet de svulmende kjønnsleppene som satte trutmunn mot ham gjennom krøllene.

Det var nok til å stoppe pusten til Louisa, men det ble verre, mye verre. Mannens gylf var kneppet opp, og ut gjennom åpningen stakk en blek stokk med lyserødt hode. Mannen holdt den lett mellom fingrene og siktet tydeligvis på jentas rosenrøde åpning.

Louisa hadde aldri sett en mann naken. Riktignok hadde hun hørt de andre jentene i tjenerfløyen snakke om det med stort velbehag, men hun hadde ikke ventet noe i nærheten av dette. Hun stirret med skrekkblandet fascinasjon, klarte ikke å rive øynene vekk. Hun kjente hvordan varme bølger av blod steg opp gjennom halsen og fylte kinnene. Hun ble formelig fortært av skam og forferdelse.

«Jeg syntes jenta så ut som deg, om enn ikke fullt så vakker,» sa van Ritters stillferdig. «Er du ikke enig i det, vennen min?»

«Jeg . . . jeg vet ikke,» mumlet hun. Beina holdt på å svikte under henne da hun kjente at Mijnheer van Ritters la hånden forsiktig på baken hennes. Det var som om berøringen sved huden gjennom underskjørtene. Han grep om den lille, runde rumpeballen hennes, og hun visste at hun burde be ham la være, eller flykte ut av rommet. Men hun fikk seg ikke til å gjøre det. Stals og Elise hadde gjentatte ganger understreket at hun måtte føye Mijnheer i ett og alt. Hun sto som fjetret. Hun tilhørte Mijnheer på samme måte som hestene eller hundene hans. Hun inngikk i løsøret hans. Hun måtte lystre ham uten innsigelser, selv om hun ikke var sikker på hva han gjorde eller hva han ønsket av henne.

«Det råder naturligvis en viss kunstnerisk frihet med hensyn til dimensjonene.»

Louisa kunne nesten ikke få seg til å tro at kunstneren som hadde malt Guds skikkelse også hadde malt dette bildet, men det var unektelig mulig. Selv en berømt kunstner måtte gjøre det som store menn krevde av ham.

«Tilgi meg, milde Jesus,» ba hun taust og lukket øynene for å slippe å se på det stygge bildet. Samtidig hørte hun at det raslet i stiv silkebrokade.

«Sånn, Louisa,» sa han. «Slik ser den ut i virkeligheten.»

Hun knep øynene hardt igjen, og Mijnheer strøk hånden over baken hennes. Berøringen var varsom, men han ga seg ikke. «Du er stor jente nå, Louisa. Det er på tide du får kjennskap til slike ting. Åpne øynene, vennen min.»

Lydig åpnet hun dem en anelse. Hun så at han hadde kneppet opp slåbroken, og at han ikke hadde noe under. Hun stirret på tingen som struttet stolt gjennom silkefoldene. Maleriet var en tam og romantisert gjengivelse av den. Den sto massiv i et buskas av mørkt, grovt hår og virket like tykk som håndleddet hennes. Hodet hadde ikke den samme blasse, lyserøde valøren som på maleriet, det minnet mer om en moden plomme i fargen. Spalten i enden av det glodde på henne som et kyklopøye. Hun knep igjen øynene på nytt.

«Gertruda!» pep hun. «Jeg har lovet å gå en tur med henne.»

«Du er veldig snill mot henne, Louisa.» Stemmen hans hadde en underlig, hes klang som han ikke hadde hørt før. «Men nå må du være snill mot meg også.» Mijnheer stakk hånden under skjørtene hennes og strøk fingrene oppover de nakne beina. Han dvelte ved de bløte søkkene bak knærne, og Louisa skalv kraftigere. Berøringen var kjærlig og underlig beroligende, men hun skjønte at dette var galt. Hun ble forvirret av disse motstridende sinnsbevegelsene, og det føltes som om hun holdt på å bli kvalt. Fingrene hans forlot den myke baksiden av knærne og beveget seg oppover lårene. Bevegelsen var verken stjålen eller nølende, men myndig, ikke noe hun kunne ignorere eller sette seg opp mot.

«Du må være snill mot meg,» hadde han sagt, og hun visste at han hadde all mulig rett til å forlange det av henne. Hun skyldte ham alt. Hvis dette var å være snill mot ham, hadde hun ikke noe valg, selv om hun skjønte at det var stygt, og at Jesus ville straffe henne. Kanskje Han ville slutte å holde av henne på grunn av det de gjorde. Hun hørte at han bladde om med den ledige hånden.

«Se!» sa han.

Louisa prøvde å trosse ham i dette, om ikke annet, og lukket øynene igjen. Berøringen hans ble mer krevende, og hånden hans gled opp til linjen hvor baksiden av låret møtte baken.

Hun glippet svakt med øynene og så gjennom øyenvippene på den nye siden i boken. Da ble øynene brått vidåpne. Jenta som liknet henne lå på kne foran elskeren sin. Hun hadde trukket opp skjørtene bak seg og blottet en rund og fløyelsbløt endestuss. Både hun og gutten så ned i guttens fang. Jentas uttrykk var var varmt, som om hun så på et avholdt kjæledyr, kanskje en kattunge. Hun holdt tingesten med begge hender, men de vevre fingrene nådde ikke rundt den.

«Er det ikke et vakkert bilde?» spurte Mijnheer, og selv om temaet var aldri så stygt, kunne hun ikke la være å føle en underlig glede på det unge parets vegne. De smilte, og det lot til at de var glade i hverandre og likte det de gjorde. Hun glemte å lukke øynene igjen.

«Du skjønner det, Louisa, at Gud har skapt menn og kvinner forskjellig. På egen hånd er de ufullstendige, men sammen utgjør de en helhet.»

Hun skjønte ikke riktig hva han mente, men av og til hadde hun heller ikke skjønt det faren forklarte henne, eller prekenen til presten. «Det er derfor paret på bildet er så lykkelige, og det er derfor de er så fulle av kjærlighet til hverandre, som du ser.»

Med mild autoritet gled fingrene hans mellom beina til Louisa, helt opp til stedet hvor lårene endte. Så gjorde han noe annet med henne der. Hun skjønte ikke riktig hva det var, men sprikte litt med beina for å gjøre det lettere for ham. Fornemmelsen som grep henne var noe hun aldri hadde opplevd maken til før. Hun kjente hvordan gleden og kjærligheten han hadde snakket om bredte seg utover og gjennomsyret hele kroppen. Igjen kikket hun ned i åpningen i slåbroken hans, og nå svant både sjokket og angsten. Hun så at tingen i virkeligheten var ganske tiltalende, akkurat som bildet i boken. Ikke rart at den andre jenta betraktet den så kjærlig.

Mijnheer beveget henne forsiktig, og hun føyde seg uten snev av motstand. Uten å reise seg fra stolen vendte han seg mot henne, trakk henne nærmere og la hånden på skulderen hennes. Hun forsto instinktivt at han ville ha henne til å gjøre det jenta på bildet gjorde. Under trykket fra hånden på skulderen sank hun ned på kne, og den heslige, men underlig vakre tingesten var bare en håndsbredd fra ansiktet hennes. Som jenta på bildet grep hun om den. Han utstøtte et lite stønn, og hun kjente hvor het og hard tingesten var. Den fascinerte henne. Hun klemte forsiktig på den og kjente et rykk av liv, som om denne tingesten levde sitt eget liv. Den tilhørte henne, og hun fikk en besynderlig maktfølelse, som om hun holdt kjernen av Mijnheer i sine hender.

Han la sine egne hender over hennes og begynte å bevege dem frem og tilbake. Til å begynne med var hun ikke sikker på hva han gjorde, men så gikk det opp for henne at han viste hva han ønsket. Hun følte et sterkt ønske om å glede ham, og hun lærte raskt. Mens hun beveget fingrene behendig som en veverske i arbeid, lente han seg tilbake i stolen og stønnet. Louisa trodde hun hadde gjort ham noe, så hun prøvde å reise seg, men han stanset henne med hånden på skulderen igjen. «Nei, Louisa, akkurat slik,» sa han med en desperat undertone i stemmen. «Ikke hold opp. Du er så flink og grei.»

Plutselig utstøtte han et dypt, bevrende sukk, nappet et rødt silketørkle opp av slåbroklommen og dekket både fanget sitt og Louisas hender med det. Hun ville ikke slippe ham, ikke engang da hun kjente hvordan en varm, seig væske strømmet over hendene hennes og gjennomfuktet silketøyet. Da hun prøvde å fortsette med det hun gjorde, grep han henne om håndleddene og holdt hendene hennes urørlige. «Det klarer seg, vennen min. Du har gjort meg en stor glede.»

En lang stund satt han ubevegelig i stolen før han til slutt tok de små hendene hennes og tørket dem rene med silkestykket. Hun følte ingen form for avsky, og Mijnheer smilte vennlig til henne. «Jeg er svært fornøyd med deg,» sa han, «men du må ikke fortelle noen hva vi gjorde i dag. Skjønner du det, Louisa?»

Hun nikket heftig. Den dårlige samvittigheten var som blåst bort; i stedet følte hun takknemlighet og ærbødighet.

«Nå kan du gå tilbake til Gertruda. Vi skal sette i gang rideundervisningen hennes i morgen. Og du skal naturligvis følge henne til rideskolen.»

De neste ukene så Louisa ham bare én gang, og da på avstand. Hun var midt oppe i trappen, på vei til Gertrudas rom, da en tjener åpnet døren til bankettsalen og Mijnheer van Ritters førte ut en prosesjon av gjester. Alle var uhyre velkledde og tydeligvis rike damer og herrer. Louisa visste at minst fire av mennene var medlemmer av Het Zeventien, styremedlemmene i VOC. De hadde åpenbart spist godt og var joviale og høylytte. Hun gjemte seg bak et forheng da de passerte nedenfor, men hun betraktet Mijnheer van Ritters med en underlig lengsel. Han var prydet med en lang, gyllen parykk, foruten skulderskjerfet og stjernen som kjennetegnet medlemmer av Det gylne skinns orden. Han var praktfull. Louisa følte noe så uvant som et streif av hat mot den smilende, elegante damen han gikk arm i arm med. Da de hadde passert gjemmestedet hennes, løp hun til rommet hun delte med Gertruda, kastet seg på sengen og gråt.

Hvorfor vil han ikke ha mer med meg å gjøre? grublet hun. Gjorde jeg noe han ikke likte?

Hver eneste dag tenkte hun på episoden på arbeidsrommet, særlig om kvelden, når lampen var slukket og hun lå i sengen på den andre siden av Gertrudas rom.

Så en dag var det at Mijnheer van Ritters kom uventet til rideskolen. Louisa hadde lært Gertruda å neie. Hun var klossete, og Louisa måtte hjelpe henne opp igjen da hun mistet balansen, men van Ritters smilte litt over den bedriften og gjengjeldte gesten med et lekent bukk. «Jeg er din hengivne tjener,» sa han, og Gertruda fniste. Han snakket ikke direkte til Louisa, og hun visste bedre enn å henvende seg uoppfordret til ham. Han fulgte med da Gertruda red en runde på volten i ledetøyle. Louisa måtte gå ved siden av ponnien, og Gertrudas puddingfjes var fordreid av skrekk. Så forsvant van Ritters like brått som han hadde dukket opp.

En ny uke gikk, og Louisa var full av motstridende følelser. Det hendte at tanken på den alvorlige synden plaget henne. Hun hadde latt seg berøre og leke med, og hun hadde funnet glede i å håndtere den uhyrlige tingesten hans. Hun hadde til og med begynt å få riktig livaktige drømmer om den, og det hendte at hun våknet forvirret med en brennende, kriblende fornemmelse i skrittet og de nyutsprungne brystene. Som en slags straff for syndene hadde brystene vokst til bluseknappene sto i spenn. Louisa prøvde å skjule dem bak korslagte armer, men hun hadde lagt merke til at stallkarene og tjenerne så på dem.

Hun ville gjerne snakke med Elise om det som hadde skjedd og spørre henne til råds, men Mijnheer van Ritters hadde bedt henne la være å nevne episoden, så hun tidde stille.

Så fikk hun plutselig en uventet beskjed fra Stals: «Du skal flytte til ditt eget rom. Det er på ordre fra Mijnheer.»

Louisa så forbløffet på ham. «Men hva med Gertruda? Hun kan ikke sove alene.»

«Herren i huset mener at det er på tide hun lærer det. Også hun får et nytt rom, og du får værelset ved siden av. Hun får en bjelle som hun kan tilkalle deg med hvis hun trenger deg om natten.»

Jentenes nye værelser lå i etasjen under arbeidsrommet og Mijnheers sovesuite. Louisa laget en lek av flyttingen og døyvet Gertrudas uro. De flyttet alle dukkene opp og holdt innvielsesfest for å presentere dem for det nye værelset. Louisa hadde lært å snakke med forskjellig stemme for hver enkelt leke, en kunst som bestandig høstet hylende latter hos Gertruda. Da hver av dukkene etter tur hadde sagt til Gertruda hvor fornøyd de var med sitt nye hjem, var hun overbevist.

Louisas eget værelse var lyst og rommelig. Innredningen var riktig flott, med fløyelsgardiner, forgylte stoler og ditto seng. Sengen var forsynt med fjærmadrass og tykke tepper. Det var til og med en marmorpeis der, skjønt Stals ga beskjed om at hun ikke ville få mer enn én bøtte kull i uken. Men under over alle undre, i et ørlite avlukke var det en dobenk med lokk, og under lokket fant hun et utskårent sete og en nattpotte i porselen. Louisa svevde i lykkerus da hun krøp til køys den første kvelden. Det var som om hun aldri hadde vært varm her i livet før denne kvelden.

Hun gled ut av en dyp, drømmeløs søvn og prøvde å forstå hva som hadde vekket henne. Det måtte være langt over midnatt, for det var mørkt ute og stille i huset. Så kom lyden igjen, og hjertet hennes galopperte. Det var fottrinn, men de kom fra panelveggen på den andre siden av rommet. Hun ble lammet av overtroisk gru og kunne verken røre seg eller skrike. Så hørte hun at det knirket i en dør som gikk opp, og et spøkelsesaktig lys skinte ingenstedsfra. Et panel i veggen på den andre siden av rommet gled sakte opp, og en spøkelsesaktig skikkelse kom inn i rommet. Det var en lang, beskjegget mann kledd i bukse og en hvit skjorte med skinkeermer og høy krage.

«Louisa!» Stemmen hans var hul og gjallet underlig. Det var akkurat en slik stemme som hun ville ventet hos et spøkelse. Hun dro teppene over hodet og lå stille uten å puste. Hun hørte skritt som nærmet seg sengen, og hun så det flakkende lyset gjennom en spalte i sengetøyet. Skrittene stanset ved siden av henne, og plutselig ble teppene revet til side. Denne gangen skrek hun, men hun visste at det var fåfengt: I rommet ved siden av sov Gertruda utvilsomt så dypt at det måtte et jordskjelv til for å vekke henne, og det var ingen andre enn de to jentene i denne etasjen i Huis Brabant. Hun stirret på ansiktet over seg, og så vettskremt var hun at hun ikke gjenkjente ham selv i lampelyset.

«Ikke vær redd, barn. Jeg skal ikke gjøre deg noe.»

«Å, Mijnheer!» Hun kastet seg om halsen på ham og klamret seg til ham med lettelsens krefter. «Jeg trodde du var et spøkelse.»

«Så, så, barn.» Han strøk henne over håret. «Nå er det over. Det er ikke noe å være redd for.» Det tok henne lang tid å roe seg. «Jeg skal ikke la deg være igjen her alene,» sa han da hun begynte å komme til hektene. «Bli med meg.»

Han tok hånden hennes, og hun fulgte tillitsfullt med, barbeint og i bomullsnattkjole. Han leide henne gjennom døren i panelet. Innenfor var det en skjult vindeltrapp. De gikk opp trappen og gjennom en annen hemmelig dør. Plutselig havnet de i et praktfullt kammer, så rommelig at selv med femti kjerter tent i lysekronene lå himlingen og de ytre delene av rommet i mørke. Han førte henne til peisen, hvor høye, gule flammer slikket og flakket.

Der omfavnet han Louisa og strøk henne over håret. «Trodde du jeg hadde glemt deg?»

Hun nikket. «Jeg trodde at jeg hadde ergret deg, og at du ikke likte meg mer.»

Han humret og løftet ansiktet hennes mot lyset. «For en skjønn liten snelle du er. Her skal du se hvor ergerlig jeg er og hvor dårlig jeg liker deg.» Han kysset henne på munnen, og hun kjente sigarsmaken av leppene, en sterk aroma som ga henne trygghetsfølelse. Langt om lenge brøt han omfavnelsen og lot henne sette seg i en sofa foran peisen. Han gikk til et bord hvor det sto krystallglass og en karaffel med rubinrødt brennevin. Han skjenket opp et glass og bar det til henne. «Drikk dette. Det vil fordrive de vonde tankene.»

Brennevinet rev så skarpt at hun svelget vrangt og hostet, men så ble hun fylt av en herlig murring som bredte seg helt ut til tærne og fingerspissene. Mijnheer satte seg ved siden av henne, klappet henne på håret og snakket dempet til henne, sa hvor pen hun var, hvor kjekk jente hun var og hvor sårt han hadde savnet henne. Roet av varmen i magen og den hypnotiske stemmen lente hun hodet mot brystet hans. Han løftet nattkjolekanten over hodet hennes, og hun smøg seg ut av plagget. Naken i kjerteskinnet var den barneaktige kroppen lys og glatt som fløte i en mugge. Hun følte ingen skam da han kjælte med henne og kysset henne i ansiktet. Hun snudde seg hit og dit på milde oppfordringer fra hendene hans.

Plutselig reiste han seg, og hun betraktet ham mens han trakk av seg skjorte og bukse. Da han kom tilbake til sofaen og stilte seg foran henne, behøvde han ikke lede hendene hennes. Hun grep naturlig etter ham. Hun stirret på kjønnet hans mens hun dro tilbake forhuden og blottla det glinsende, plommefargede hodet slik han hadde lært henne. Så fjernet han hendene hennes og sank ned på gulvet foran henne. Han skjøv knærne hennes fra hverandre og la ryggen hennes på den fløyelstrukne sofaen. Han senket ansiktet, og barten kilte henne på innsiden av lårene. Så kjente hun at han beveget seg oppover.

«Hva er det du gjør?» ropte hun engstelig. Dette hadde han ikke gjort før, og hun prøvde å sette seg opp. Mijnheer holdt henne nede, og plutselig skrek hun rett ut og boret neglene inn i skuldrene hans. Han hadde lagt munnen over de hemmeligste delene hennes. Fornemmelsen var så intens at Louisa et øyeblikk var redd hun skulle besvime.

Det var ikke hver natt han kom ned vindeltrappen og hentet henne. Mange kvelder skramlet det i vognhjul på brosteinen nedenfor Louisas vindu. Hun blåste ut lyset sitt, kikket mellom gardinene og så Mijnheer van Ritters’ gjester ankomme til enda en bankett eller fasjonabel soirée. Lenge etter at de var gått lå hun våken og håpet å høre skrittene hans i trappen, men ble som regel skuffet.

I ukevis eller til og med månedsvis kunne han være borte når han fulgte med en av de prektige skutene sine til steder med fremmedartede og fantasieggende navn. Louisa kjedet seg og ble rastløs mens han var borte. Hun merket at hun til og med ble irritabel overfor Gertruda og misfornøyd med seg selv.

Når Mijnheer kom tilbake, var det som om nærværet hans fylte huset. Selv de andre tjenestefolkene ble oppstemt av det. Plutselig var all ventingen og lengselen glemt da hun hørte ham komme opp trappen. Hun hoppet ut av sengen og løp ham i møte da han kom gjennom den hemmelige døren i veggpanelet. Kort etter fant han opp et signal å tilkalle henne med, slik at han ikke lenger behøvde komme ned og hente henne. Ved middagstider sendte han en tjener ned til Gertruda med en rød rose. Ingen av tjenerne som leverte rosene fant noe rart i dette; alle visste at Mijnheer var uforklarlig svak for den stygge og lite oppvakte datteren sin. Men de kveldene var døren øverst i vindeltrappen ulåst, og når Louisa kom gjennom den, ventet Mijnheer på henne.

Disse møtene var aldri like. Hver gang fant han på en ny lek de kunne forlyste seg med. Han lot henne kle seg ut i de merkeligste kostymer og spille melkekone, stallgutt eller prinsesse. Av og til satte han på henne masker som forestilte hodene til djevler og ville dyr.

Andre kvelder studerte de bildene i den grønne boken, for så å spille scenene de fremstilte. Første gang han viste henne bildet av jenta som lå under gutten og hadde fått hele lemmet hans inn i seg, trodde hun ikke at det var mulig. Men han var forsiktig, tålmodig og hensynsfull, så de gjennomførte det uten smerter og med bare noen få dråper jomfrublod på lakenet i den brede sengen. Etterpå følte hun at hun hadde gjennomført noe stort, og alene på kammerset studerte hun imponert sitt eget underliv. Det forbløffet henne at kroppsdeler hun hadde lært å regne som syndige kunne være kilde til slik fryd. Nå var hun overbevist om at det ikke var mer han kunne lære henne. Hun trodde hun hadde klart å glede ham – og seg selv – på alle tenkelige vis. Men der tok hun feil.

Han la ut på en av sine endeløse sjøferder, denne gang til et sted i Russland som het Sankt Petersburg, der han skulle besøke hoffet til Pjotr Aleksejevitsj, som andre kalte Peter den Store, og utvide sine interesser i handel med edle skinnvarer. Da han kom tilbake, gledet Louisa seg febrilsk. Og denne gangen slapp hun å vente lenge på innkalling. Den kvelden kom en tjener og leverte en enslig rød rose til Gertruda mens Louisa skar opp den stekte kyllingen hennes.

«Hvorfor er du så blid, Louisa?» ville Gertruda vite da barnepiken hennes danset rundt på soverommet.

«Fordi jeg er glad i deg, Gertie, og jeg er glad i alle i hele verden,» sang Louisa.

Gertruda klappet i hendene. «Jeg er glad i deg også, Louisa.»

«Nå er det sengetid for deg, og her er en kopp varm melk. Drikk den, så sover du godt.»

Senere den kvelden, da Louisa gikk gjennom den hemmelige døren og kom inn i Mijnheer van Ritters’ soverom, bråstoppet hun forbløffet. Dette var en ny lek, og hun ble både forvirret og redd. Dette var for ekte, for skremmende.

Hodet til Mijnheer van Ritters var dekket av en stram, sort skinnhette med runde kikkhull og en enkel flenge til munn. Han var iført et sort lærforkle og sorte, blanke støvler som nådde til øverst på lårene. Han hadde armene korslagt over brystet, og hendene var dekket av sorte hansker. Hun greide knapt å rive blikket vekk fra ham og se på den illevarslende innretningen som sto midt på gulvet. Den så akkurat ut som de trebeinte piskestativene som misdedere ble hengt opp i for offentlig avstraffelse på torget utenfor tinghuset. Men i stedet for de vanlige lenkene hang det silketau i toppen av stativet.

Hun smilte til Mijnheer med dirrende lepper, men han så uforstyrrelig på henne gjennom kikkhullene i den sorte hetten. Hun fikk mest lyst til å flykte, men det var som om han leste tankene hennes. Han gikk raskt bort til døren og låste den. Så la han nøkkelen i forklelommen. Beina sviktet under Louisa; hun sank i gulvet. «Unnskyld,» mumlet hun. «Kjære vene, ikke gjør meg noe.»

«Du er funnet skyldig i hor og idømt tjue piskeslag.» Tonen hans var hard og streng.

«Å, la meg slippe. Jeg vil ikke være med på denne leken.»

«Dette er ingen lek.» Han kom bort og løftet henne opp, døv for all trygling om nåde, og bar henne bort til stativet. Han bandt hendene høyt over hodet hennes med silketauet, og hun kikket på ham over skulderen med det lange, gylne håret hengende over ansiktet. «Hva skal du gjøre med meg?»

Han gikk til bordet ved motsatt vegg, og med ryggen mot Louisa tok han opp noe. Langsomt og teatralsk snudde han seg mot henne igjen med pisken i hånden. Hun klynket og vred seg under stativet, prøvde å frigjøre seg fra silketauene som holdt håndleddene. Mijnheer kom bort til henne, stakk fingeren i åpningen i nattkjolen og spjæret den i full lengde. Han plukket av henne fillene som hang igjen, og dermed var hun naken. Da han stilte seg foran henne, så hun noe stort som bulet under lærforkleet og markerte opphisselse.

«Tjue slag,» gjentok han med kald, hard stemme, som om ordene kom fra en fremmed. «Og du skal telle dem etter hvert som de faller. Skjønner du det, ditt løsaktige lille ludder?»

Hun krympet seg da hun hørte ordet. Ingen hadde noen gang kalt henne det før. «Jeg ante ikke at jeg gjorde noe galt. Jeg trodde jeg gledet deg.»

Han svingte pisken, og snerten hveste like forbi ansiktet hennes. Så gikk han bak henne. Louisa lukket øynene og spente hver muskel i kroppen, men like fullt gjorde slaget så vondt at hun ikke hadde trodd det var mulig, og hun skrek rett ut.

«Tell!» kommanderte han, og med hvite, dirrende lepper gjorde hun som han sa.

«Ett!» skrek hun.

Det fortsatte og fortsatte uten nåde eller pause, og til slutt besvimte hun. Da holdt han en liten, grønn flaske under nesen hennes, og den skarpe lukten vekket henne til bevissthet. Så bar det løs igjen.

«Tell!» kommanderte han.

Endelig kunne hun mumle «Tjue,» og Mijnheer la pisken på bordet igjen. Han løsnet snorene i lærforkleet da han kom tilbake til henne. Louisa hang i silketauene, hun klarte verken å løfte hodet eller å stå på egne bein. Det føltes som om ryggen, baken og øvre del av beina sto i lys lue.

Mijnheer kom og stilte seg bak henne, og hun kjente hendene hans på underkroppen, de dro røde, verkende rumpeballer fra hverandre. Så kom en smerte forferdeligere enn noen av de foregående plagene. Hun ble spiddet på en fullstendig unaturlig måte, revet i stykker. Pinen jaget gjennom tarmene, og hun fant ny styrke til å skrike og skrike.

Omsider skar han henne ned fra stativet, svøpte henne i et teppe og bar henne ned trappen. Uten et ord la han henne gråtende på sengen og gikk. Neste morgen, da hun stavret til avlukket og satte seg, oppdaget hun at hun fortsatt blødde. Sju dager senere var det ennå ikke blitt helt bra igjen, men en ny rød rose ble levert til Gertruda. Louisa skalv og gråt stille da hun lystret innkallelsen og gikk opp vindeltrappen. Da hun kom inn på værelset hans, sto stativet midt på gulvet, og igjen var han iført bøddelhette og skarpretterforkle.

Hun brukte flere måneder på å samle mot, men til slutt gikk hun til Elise og fortalte hvordan Mijnheer behandlet henne. Hun løftet kjolen, snudde seg rundt og viste piskestripene over ryggen. Så bøyde hun seg og viste den sønderrevne, verkende åpningen.

«Dekk deg, din skamløse tøs,» ropte Elise og fiket til henne. «Hvordan våger du å dikte opp stygge løgner om slik en stor og god mann? Jeg må melde deg til Mijnheer for dette, men i mellomtiden ber jeg Stals stenge deg inne i vinkjelleren.»

I to dager krøp Louisa sammen på steingulvet i en mørk krok av kjelleren. Smertene i underlivet var en brann som truet med å fortære hele sjelen. Den tredje dagen kom en sersjant og tre menige vektere for å hente henne. Da de førte henne opp trappen utenfor kjøkkenet så hun etter Gertruda, Elise eller Stals, men verken de eller noen av de andre tjenestefolkene var å se.

«Takk for at dere kom og reddet meg,» sa hun til sersjanten. «Jeg ville ikke holdt ut en dag til.»

Han skottet gåtefullt på henne. «Vi har ransaket rommet ditt og funnet smykkene du hadde stjålet,» sa han. «For en utakknemlighet overfor en mann som behandlet deg så vennlig! Vi får høre hva dommeren har å si til deg.»

Dommeren led av ettervirkningene etter forrige kvelds utsvevelser. Han hadde vært den ene av femti middagsgjester i Huis Brabant, der vinkjelleren og taffelet var kjent over hele Nederland. Koen van Ritters var en gammel venn, og dommeren skulte stygt på den unge kvinnelige fangen som ble fremstilt for ham. Koen hadde snakket med ham om denne tøyta etter middag i går kveld, da de dampet på sigarer og gjorde det av med en flaske edel konjakk. Han hørte utålmodig på at vektersersjanten vitnet mot henne og fremla pakken med stjålne smykker som de hadde funnet på rommet hennes.

«Fangen skal fraktes til straffekolonien i Batavia på livstid,» beordret dommeren.

Het Gelukkige Meeuw lå på havnen, nesten klar til å seile. De geleidet Louisa direkte fra rettssalen til kaia. Øverst på landgangen ble hun møtt av sjefsvokteren. Han skrev inn navnet hennes i registeret, så lot han to av karene sine legge fotlenker på henne og dytte henne ned gjennom luken til kanondekket.

Nå, nesten et år senere, lå Het Gelukkige Meeuw ankret i Taffelbukta. Selv gjennom de tykke eikebordene hørte Louisa anropet: «Langbåt med forsyninger søker tillatelse til å legge inntil.»

Hun avbrøt den lange dvelingen ved fortiden og kikket gjennom sprekken rundt kanonportlemmen. Hun så at langbåten ble rodd mot skuta av en blandet besetning bestående av ti-tolv svarte og hvite menn. En stor, bredskuldret grobian sto i forstavnen, og hun kvakk til da hun gjenkjente mannen ved rorkulten. Det var den unge som hadde spurt hva hun het og slengt fisken til henne. Hun hadde kjempet for å beholde den dyrebare gaven, for så å partere den med den lille kniven sin og dele den med tre andre kvinner. De var ikke venninner av henne, for vennskap eksisterte ikke om bord på dette skipet, men tidlig under reisen hadde de fire inngått en pakt om gjensidig beskyttelse for å komme levende gjennom ferden. De hadde slukt fiskekjøttet rått, hele tiden på vakt mot de andre utsultede kvinnene som flokket seg rundt dem og ventet på sitt snitt til å kvarte en bit.

Nå husket hun med lengsel den herlige smaken av rå fisk mens hun så den søkklastede langbåten legge til ved skutesiden. Det oppsto et lurveleven av dunking og rop, hvining i blokker og taljer og flere kommandorop. Gjennom sprekken så hun kurvene og kassene med ferske landbruksvarer bli heist om bord. Hun kjente lukten av frukten og de nyplukkede tomatene. Tennene løp i vann, men hun visste at mesteparten av denne overfloden ville gå til offisersmessa, og resten ville havne i kanonkammeret og i matrosenes bysse. Intet ville finne veien ned til fengselsdekkene. Fangene skulle opprettholde livet på knallharde skipskjeks og det elendige salte svinekjøttet som det yret av mark i.

Plutselig hørte hun noen som dunket på en av de andre kanonportene lenger akterover langs dekket, og en maskulin stemme som ropte dempet, men inntrengende på henne: «Louisa! Er Louisa der?»

Før hun rakk å svare, hylte en av de andre kvinnene og ropte tilbake. «Ja, min dottie. Jeg er Louisa. Vil du smake på honningkrukka mi?» Dermed brøt det ut latterhvin. Louisa gjenkjente mannens stemme. Hun prøvde å rope til ham gjennom koret av griseprat og kraftsalver, men fiendene overdøvet henne ondskapsfullt, og hun skjønte at han ikke ville høre henne. Med stigende fortvilelse stirret hun ut gjennom kikkhullet, men synsfeltet var begrenset.

«Jeg er her,» ropte hun på nederlandsk. «Jeg er Louisa.»

Brått steg ansiktet hans opp i synsfeltet hennes. Han måtte ha stått på en av toftene i langbåten som lå fortøyd nedenfor kanonporten.

«Louisa?» Han la øyet mot utsiden av sprekken, og de så på hverandre på noen fingerbredders hold. «Ja!» Han lo uventet. «Blå øyne! Kvikke, blå øyne.»

«Hvem er du? Hva heter du?» Impulsivt sa hun det på engelsk, og han måpte.

«Kan du engelsk?»

«Nei, din nisse, det var kinesisk,» svarte hun krasst, og han lo igjen. Han hørtes kjepphøy og nedlatende ut, men stemmen hans var den eneste vennlige hun hadde hørt på over et år.

«Du er slagferdig, hører jeg! Jeg har noe mer til deg. Kan du få opp denne lemmen?»

«Følger noen av vokterne med fra dekk?» spurte hun. «De vil hudflette meg hvis de ser at vi snakker sammen.»

«Nei. Vi er skjult under innfallet på skutesiden.»

«Vent!» sa hun og fant frem kniven. Raskt pirket hun ut den ene sjakkelen som ennå holdt låsen på plass. Så lente hun seg tilbake, stemte begge de bare føttene mot lemmen og sparket av alle krefter. Det knirket i hengslene, og luken gled noen fingerbredder opp. Hun så fingrene hans rundt kanten, og han hjalp henne å dra den litt mer opp.

Så stakk han en liten lerretspose gjennom åpningen.

«Her er det et brev til deg,» hvisket han med ansiktet like inntil hennes. «Les det.» Så var han vekk.

«Vent!» tryglet Louisa, og ansiktet hans dukket opp i åpningen igjen. «Du sa ikke hva du het?»

«Jim. Jim Courtney.»

«Takk, Jim Courtney,» sa hun og lot lemmen slå igjen.

De tre kvinnene klynget seg rundt henne i en beskyttende jernring mens hun åpnet posen. Raskt fordelte de spekekjøttet og pakkene med harde kjeks, og de gnagde i seg den triste kosten i desperat sult. Da Louisa fant kammen, fikk hun tårer i øynene. Den var skåret ut i skimlet, honningfarget skilpaddeskall. Hun dro den gjennom håret, og den gled jevnt og glatt, den lugget ikke slik som den håndspikkede affæren hun hadde måttet klare seg med i det siste. Så fant hun filen og kniven innpakket i et stykke seilduk. Kniven hadde hornskjefte, og klingen var riktig skarp da hun kjente på eggen med tommelen. Et prektig våpen. Den solide lille filen hadde tre skjærekanter. Hun følte et streif av håp, det første på alle de lange månedene. Hun så ned på fotjernene rundt anklene. Huden under de brutale anordningene var full av træler.

Kniv og fil var uvurderlige gaver, men det var kammen som rørte henne dypest. Det var en stadfestelse av at han hadde sett henne som kvinne, ikke som fengselsberme fra slum og rennestein. Hun rotet i bunnen av posen og fant brevet han hadde nevnt. Det var et enslig ark billig papir, snedig brettet slik at det dannet sin egen konvolutt. Det var adressert til «Louisa» med djerv, men pen håndskrift. Hun brettet det ut med omhu for ikke å rive flenger. Det var på dårlig stavet nederlandsk, men hun forsto hovedtrekkene.

Bruk filen på lenkene dine. Jeg skal ha en båt under akterspeilet i morgen kveld. Når du hører skipsklokken slå to slag i hundevakten, skal du hoppe. Jeg hører plasket. Fatt mot.

Pulsen hennes galopperte. Hun forsto straks at mulighetene til å lykkes var forsvinnende små. Hundre ting kunne gå galt, ikke minst en muskettkule eller en hai. Det viktigste var at hun hadde funnet en venn, og dermed nytt håp om frelse, hvor fjernt det enn måtte være. Hun rev lappen i småbiter og slapp dem i den stinkende latrinebøtta. Ingen av vokterne ville forsøke å plukke dem opp derfra. Så krøp hun under kanonen igjen, inn i mørket som var hennes eneste privatliv, og satt med beina foldet under seg slik at hun lett kunne nå leddene på fotjernene. Det første taket med den lille filen skar et grunt, men blankt hakk, og noen jernfilspon drysset ned på dørken. Sjaklene var smidd i uherdet stål av lav kvalitet, men det ville ta tid og ubeskrivelig tålmod å skjære gjennom et eneste ledd.

Jeg har et døgn på meg før to slag i hundevakten i morgen natt, trøstet hun seg og la filen i hakket hun allerede hadde skåret. Ved neste tak drysset mer jernfilspon på dørken.

Langbåten hadde losset de tunge ferskvarene, og nå fløt den lett. Mansur satt ved rorkulten, og Jim så seg tilbake over akterspeilet mens han rodde. Av og til smilte han ved tanken på det korte møtet med Louisa. Hun snakket engelsk, godt engelsk med bare en antydning til nederlandsk aksent, og hun var livlig og kvikk i hodet. Hun hadde reagert raskt på situasjonen. Dette var ingen sløv ku av en ungjente. Han hadde sett de bare beina hennes gjennom sprekken rundt lemmen da han hjalp henne å bende den opp. De var smertelig tynne av sult og fulle av lenketræler, men de var lange og rette, ikke forvridde og deformerte av engelsk syke. Fin avl der, som faren ville sagt om en fullblods unghoppe. Hånden som hadde tatt imot lerretsposen var skitten, og neglene var sprukne og brukket, men den var vakkert formet og hadde smale, elegante fingre. De hendene tilhørte en dame, ikke en slave eller en vaskekjerring. Hun luktet ikke akkurat som en lavendelbunt, hadde han kjent, men det hadde han forståelse for. Hun hadde vært innestengt i den grisete holken i lange tider, så hva annet kunne en vel vente? Så tenkte han på øynene hennes, de blå, nydelige øynene, og uttrykket hans ble mildt og drømmeaktig. Aldri i mitt liv har jeg sett en slik jente, tenkte han. Og så kan hun engelsk.

«Hei, fetter!» ropte Mansur. «Hold takten. Vi havner på Robbeneiland hvis du ikke er forsiktig.»

Jim rev seg ut av dagdrømmen tidsnok til å møte den neste dønningen som løftet akterstavnen i været.

«Sjøen begynner å gå høy,» brummet faren. «Spørs om det ikke blir storm i morgen. Vi må prøve å få ut den siste lasten før det blir for mye sjø.»

Jim trakk blikket vekk fra skuta bak dem og så forbi den. Motet sank. Uværsskyene bygget seg opp høye og tunge som fjell i horisonten.

Jeg må finne et påskudd til å holde meg i land når de ror neste last ut til Meeuw, tenkte han. Jeg får ikke flere sjanser til å gjøre meg klar.

Da muldyrene slepte langbåten inn på stranden, henvendte Jim seg til faren. «Jeg må stikke til kaptein Hugo med andelen hans. Han kan stikke kjepper i hjulene for oss hvis han ikke får litt klingende mynt i den feite neven sin.»

«La ham vente på det, den gamle sauetjuven. Du må hjelpe meg med det neste partiet.»

«Jeg lovet Hugo å gjøre det slik. Dessuten har du jo full besetning til den neste vendingen ut til skuta.»

Tom Courtney studerte sønnen grundig. Han kjente ham godt og skjønte at han pønsket på noe. Det liknet ikke Jim å skulke. Tvert imot, han var en solid klippe som Tom kunne stole på. Det var han som hadde gjort den gunstige avtalen med purseren på fangeskipet, han hadde skaffet handelsløyvet fra Hugo, og han hadde ført oppsyn med lastingen av det første partiet. Han var til å stole på.

«Tja, neimen om jeg vet . . .» Tom gned seg skeptisk i skjegget.

Mansur gikk raskt imellom. «La Jim dra, onkel Tom. Jeg kan ta over for ham inntil videre.»

Tom ga etter. «Greit, Jim, gå og besøk din venn Hugo. Men vær på plass på stranden og hjelp til med båtene når vi kommer tilbake.»

Fra toppen av sanddynene så Jim hvordan langbåtene rodde ut til Meeuw igjen med det siste partiet matvarer. Han fikk inntrykk av at dønningene gikk høyere enn de hadde gjort samme morgen, og vinden begynte å klore av dem toppene i en parade av hvite, byksende hester.

«Gud bevare oss!» sa han høyt. «Hvis uværet bryter løs, kan jeg ikke få jenta ut av skipet før det løyer.» Så kom han til å tenke på instruksene han hadde gitt henne. Han hadde bedt henne hoppe over bord nøyaktig ved to slag i hundevakten. Han kunne ikke sende henne noen ny melding for å hindre det. Ville hun ha vett til å holde seg om bord hvis det blåste sterk kuling, innse at han ikke kunne overholde avtalen, eller ville hun kaste seg over bord uansett og omkomme i mørket? Tanken på en druknende Louisa i det mørke farvannet traff ham som et slag i magen, og han ble kvalm. Han vendte Drumfires hode mot borgen og klemte hælene mot flankene hans.

Kaptein Hugo ble overrasket, men glad over å få kommisjonen sin utbetalt så raskt. Jim gikk igjen med det samme, sa ikke engang ja til et krus kaffe, og galopperte tilbake langs stranden. Han tenkte intenst mens han red.

Han hadde hatt så lite tid til å legge planer. Det var bare de siste timene han hadde vært sikker på at jenta hadde to i seg til å våge en så farlig flukt. Hvis han greide å få henne i land, måtte han først og fremst finne et trygt gjemmested til henne. Så snart flukten hennes ble oppdaget, ville hele garnisonen på borgen bli sendt ut for å finne henne – hundre infanterister og en eskadron kavalerister. Rederiets soldater i borgen hadde ikke så mye å ta seg til, og en menneskejakt, til og med en kvinnejakt, ville bli en av de mest interessante hendelsene på mange år. Garnisonskommandanten, oberst Keyser, ville være ivrig etter å få æren for å ha pågrepet en rømt straffange.

For første gang tillot Jim seg å tenke på konsekvensene hvis dette tåpelige påfunnet gikk ad undas. Han var redd for at han skulle lage vanskeligheter for familien sin. Den strenge forordningen fra styret i VOC, de allmektige Zeventien i Amsterdam, gikk ut på at ingen utlendinger hadde lov til å bo eller drive næringsvirksomhet i kolonien. Men som så mange andre strenge bestemmelser fra styret i Amsterdam hadde også denne sine smutthull, spesielle omstendigheter hvor den kunne omgås. Slike spesielle omstendigheter omfattet alltid en pekuniær erkjentlighet til Hans Eksellense guvernør van de Witten. Det hadde kostet brødrene Courtney tjue tusen gylden å få tillatelse til å bo og drive handel i kolonien Gode Håp. Van de Witten ville neppe trekke inn igjen den tillatelsen. Han og Tom Courtney var venner, og Tom bidro rundelig til van de Wittens uoffisielle pensjonsfond.

Jim håpet at hvis han og jenta ganske enkelt forsvant fra kolonien, ville det ikke være noe som trakk resten av familien inn i bildet. Det kunne oppstå mistanker, og de kunne i verste fall koste faren hans en ny gave til van de Witten, men til slutt ville det bli stille omkring saken, forutsatt at han aldri kom tilbake.

Det fantes bare to måter å reise vekk fra kolonien på. Den naturligste og beste var sjøveien. Men det krevde en båt. Brødrene Courtney eide to væpnede handelsskuter, raske og praktiske skonnerter som de brukte i handelsfart så langt av sted som til Arabia og Bombay. Men akkurat nå var begge fartøyene ute. De kunne ikke ventes tilbake før monsunen skiftet, og det var flere måneder til.

Jim hadde spart opp litt penger, kanskje nok til å dekke en plass for seg og jenta på et av skipene som lå i Taffelbukta akkurat nå. Men det første oberst Keyser ville gjøre når jenta ble meldt savnet, var å sende patruljer om bord i alle skip. Jim kunne alltids prøve å stjele en liten båt, kanskje en pinass, en farkost som var såpass sjødyktig at han og jenta kunne nå de portugisiske havnene på kysten av Moçambique, men enhver kaptein var på vakt for sjørøvere. Antakelig ville han ikke oppnå annet enn å få en muskettkule i magen.

Selv under sine mest optimistiske forventninger måtte han innse at sjøveien var stengt for dem. Det fantes bare én annen måte å ta seg frem på, og han kikket nordover mot de fjerne fjellene hvor de siste restene av vintersnø ennå ikke var tint. Han holdt an Drumfire og tenkte på det som skjulte seg der ute. Jim hadde aldri vært mer enn femti legua forbi de tindene, men han hadde hørt om andre som hadde tatt seg lenger innover i ødemarken og kommet tilbake med et stort lager av elfenben. Det gikk til og med rykter om den gamle jegeren som hadde plukket opp en glitrende småstein fra en sandbanke i en navnløs elv langt oppe i nord, og senere solgt diamanten i Amsterdam for hundre tusen gylden. Han kjente hvordan huden kriblet av iver. Utallige netter hadde han drømt om det som lå bak den blå horisonten. Han hadde snakket med Mansur og Zama om det, og de hadde lovet hverandre at de en vakker dag skulle foreta ferden. Hadde eventyrgudene hørt skrytet hans og bestemt seg for å drive ham ut i den ødemarken? Skulle en jente med gyllent hår og blå øyne ri ved hans side? Han lo ved tanken og lot Drumfire gå videre.

Nå som faren, onkel Dorian og nesten alle tjenestefolkene og de frigitte slavene var opptatt på annet hold i noen timer fremover, måtte han arbeide raskt. Han visste hvor faren hadde nøklene til hvelvet og til arsenalet. Han valgte seks sterke muldyr fra flokken i kraalen, la kløvtasker på dem og førte dem i ledetøyle frem til pakkhusets bakdør. Han måtte velge omhyggelig da han forsynte seg med varer fra pakkhuset. Tolv gode Tower-musketter og kuletasker av lerretsduk, kagger med svartkrutt, blybarrer og former til å støpe flere kuler, økser og kniver, tepper, glassperler og tekstil for å kunne byttehandle med eventuelle ville stammer de møtte, elementære medisiner, gryter og vannflasker, nål og tråd, og alle andre nødvendigheter for et liv i villmarken, men ingen luksusartikler. Kaffe var ikke luksus, trøstet han seg og tok med en sekk kaffebønner.

Da alle varene var lastet opp, leide han raden av muldyr vekk og plasserte dem på et stille sted ved en bekk i skogen en halvtimes marsj fra High Weald. Han tok børene av dyrene slik at de kunne hvile, og lot dem bevege seg fritt omkring i fotlenker for å kunne beite i det frodige gresset langs bekken til han kom tilbake.

Da han kom hjem til High Weald, var langbåtene på vei tilbake fra Meeuw. Jim dro ned og møtte faren, Mansur og besetningene da de kom tilbake over sanddynene. Han red sammen med dem og hørte på den springende samtalen. Alle var gjennomvåte av sjøvann og nesten utmattet, for det hadde vært en lang og tung rotur inn fra den nederlandske skuta i grov sjø.

Mansur beskrev det konsist for ham: «Du var heldig som slapp det der. Sjøene brøt som fossefall over oss.»

«Så du jenta?» hvisket Jim for at faren ikke skulle høre det.

«Hva for en jente?» Mansur sendte ham et megetsigende blikk.

Jim slo ham på armen. «Du skjønner godt hvem jeg mener.»

Mansur ble alvorlig. «De hadde stengt alle fangene inne. En av offiserene sa til onkel Tom at kapteinen er ivrig etter å seile så snart han blir ferdig med å proviantere og fylle vanntønnene. I alle fall ikke senere enn i morgen. Han vil ikke bli liggende værfast her.» Mansur så Jims fortvilte uttrykk og tilføyde noen medfølende ord. «Det er leit, fetter, men skuta vil være borte i morgen, enten du liker det eller ikke. Hun ville ikke vært noe for deg uansett, ikke en kvinnelig strafffange. Du vet ikke noe om henne, du vet ikke hvilke forbrytelser hun har begått. Mord, kanskje. La henne fare, Jim. Ikke tenk mer på henne. Det er mer enn én fugl under himmelen, mer enn ett gresstrå på Camdeboo-slettene.»

Jim kjente hvordan sinnet blusset opp og bitre ord presset på, men han bet dem i seg. Han skilte lag med de andre og red mot toppen av sanddynene. Derfra så han utover bukta. Uværet tiltok rett for øynene på ham; det mørknet for tidlig. Vinden ulte og rev ham i håret, og Drumfires flagrende man filtret seg sammen. Han måtte skjerme øynene mot drivende sand og sjøfokk. Havflaten var et kaos av hvitt skum og høye dønninger som tårnet seg opp og braste mot stranden. Det var et under at faren hadde greid å føre båtene inn gjennom det kavet, men Tom Courtney var mesterskipper.

En halv legua ute var Meeuw en grå, uklar skygge som rullet og stampet med bare, pendlende master, og som forsvant hver gang en ny byge feide over bukta. Jim betraktet skuta til den forsvant totalt i mørket. Da galopperte han ned baksiden av sanddynen mot High Weald. I stallen fant han Zama, som holdt på med kveldsstellet av hestene. «Bli med meg,» kommanderte han, og Zama fulgte lydig med ham ut i frukthagen. Da de var ute av syne fra huset, satte de seg på huk side om side. De tidde en stund, men så begynte Jim å snakke på lozi, skogsspråket, for å la Zama forstå at de hadde meget alvorlige ting å snakke om.

«Jeg drar,» sa han.

Zama så ham i ansiktet, men øynene var skjult av mørket. «Hvorhen, Somoya?» spurte han.

Jim pekte mot nord med haken.

«Når kommer du tilbake?»

«Det vet jeg ikke,» sa Jim. «Kanskje aldri.»

«Da må jeg ta farvel med far.»

«Blir du med?» spurte Jim.

Zama skottet oppgitt på ham. Et så tåpelig spørsmål krevde ikke noe svar.

«Aboli var som en far for meg også.» Jim reiste seg og la armen om skuldrene hans. «Kom, vi går til graven.»

De gikk oppover bakken i de sporadiske lynglimtene, men begge hadde ungdommens mørkesyn, så de gikk raskt. Graven lå i østskråningen, den var bevisst plassert slik at den skulle vende mot soloppgangen. Jim husket begravelsen godt. Tom Courtney hadde slaktet en svart okse, og Abolis hustruer hadde sydd den gamle mannens lik inn i det våte skinnet. Så hadde Tom båret den tidligere kjempens innskrumpede kropp som et sovende barn ned i den dype hulen. Han hadde satt ham oppreist og lagt alle Abolis våpen og kjæreste eiendeler rundt ham. Til slutt ble huleåpningen stengt med en rund kampestein. Det hadde krevd to fulle oksespann å slepe den på plass.

Nå knelte Jim og Zama foran steinen i mørket og ba til lozi-folkets stammeguder, og til Aboli, som i døden hadde trådt inn i den mørke gudekretsen. Tordenskrallene dannet kontrapunkt til bønnene deres. Zama ba faren om velsignelse på ferden som lå foran dem, deretter takket Jim ham for opplæringen med muskett og sverd, og minnet Aboli om den gangen han hadde tatt ham med på sin første løvejakt. «Vern oss, dine sønner, slik du verget oss den dagen,» ba han, «for vi legger ut på en ferd til det ukjente.»

Så satte de to seg med ryggen mot gravsteinen, og Jim forklarte Zama hva han måtte gjøre. «Jeg har lastet et muldyrfølge. Før dem opp i fjellet, til Majuba, Duestedet, og vent på meg der.»

Majuba var en enkel hytte som lå skjult i foten av fjellet. Den ble brukt av gjeterne som drev Courtney-hjordene opp til fjellbeitet om sommeren, og av mennene i Courtney-familien når de var ute for å jage sebra, elgantilope og roanantilope. Den sto ubrukt på denne tiden av året. De tok et siste farvel med den gamle krigeren som satt evig i mørket bak kampesteinen, og gikk ned til glennen ved bekken i skogen. Jim fant en lykt i en av kløvtaskene, og i skinnet fra den hjalp han Zama å laste de tunge taskene på muldyrene. Så sendte han ham av sted langs stien som førte nordover mot fjellene.

«Jeg kommer om to dager, uansett hva som skjer, så vent på meg,» ropte Jim da de skilte lag. Og Zama red videre alene.

Da Jim kom tilbake til High Weald, lå alle i huset og sov. Men moren hans, Sarah, hadde holdt maten varm for ham innerst på ovnen. Da hun hørte at han skramlet med gryter og kar, kom hun ned i bare nattkjolen og satte seg til å se på at han spiste. Hun sa ikke stort, men øynene var triste og munnvikene hang. «Gud velsigne deg, min sønn, min eneste sønn,» mumlet hun og kysset ham god natt. Tidligere på dagen hadde hun sett ham leie muldyrfølget inn i skogen, og med en mors instinkt hadde hun skjønt at han skulle fare sin kos. Hun tok stearinlyset og gikk opp trappen til soverommet, der Tom snorket fredelig.

Jim sov ikke stort den natten. Vinden rev i huset og ristet vinduene. Han var oppe lenge før resten av huset. På kjøkkenet skjenket han seg et krus svart, bitter kaffe fra emaljekjelen som alltid sto innerst på ovnen. Det var fremdeles mørkt da han gikk ned til stallen og leide Drumfire ut. Han red ned til havet, og da han og hesten nådde toppkammen på sanddynene, traff vinden dem for full styrke som et angripende uhyre. Han førte Drumfire ned i ly av sanddynen igjen og tjoret ham til en lav meldebusk, så klatret han til fots opp igjen til toppkammen. Han svøpte kappen tettere om skuldrene og trakk den bredbremmede hatten langt ned i øynene mens han satte seg på huk og ventet på demringen. Han tenkte på jenta. Hun hadde vist seg å være kvikk i toppen, men var hun vettug nok til å forstå at ingen småbåt kunne komme ut til ankerplassen før uværet ga seg? Ville hun forstå at han ikke ga blaffen i henne?

Det lave, tunge skydekket forsinket daggryet, og selv da det brøt gjennom, maktet det knapt å kaste lys over det ville sceneriet foran ham. Jim reiste seg, og han måtte lene seg mot vinden som om han vadet i en stri elv. Han holdt på hatten med begge hender mens han speidet etter det nederlandske skipet. Og langt, langt ute så han et glimt av noe som var litt mindre flyktig enn sjøfokket som prøvde å skjule det. Han holdt intenst øye med det, og det forsvant ikke, men besto som et konstant trekk i det frådende havet.

«Et seil!» ropte han, og vinden rev ordene fra munnen hans. Men det var ikke der han hadde ventet å se Meeuw. Dette var et skip under seil, ikke ankret. Han måtte vite om dette var Meeuw som prøvde å kjempe seg ut av bukta, eller om det var et av de andre skipene som hadde ligget ankret der. Det lille jaktteleskopet hans lå i saltasken. Han løp nedover den løse sanden mot stedet hvor han hadde tjoret Drumfire i ly for vinden.

Da han kom opp til toppkammen igjen med teleskopkikkerten, begynte han å lete etter skipet. Det tok ham noen minutter å finne det, men til slutt glimtet seilene mot ham igjen. Han satte seg flatt ned i sanden og brukte knærne og albuene som stativ i vindkulene mens han rettet linsen mot skipet i det fjerne. Han så seilene, men dønningene skjulte skroget inntil en tilfeldig kombinasjon av bølger og vind plutselig løftet skuta høyt.

Det er den, tenkte han. Det var ingen tvil lenger. Het Gelukkige Meeuw. En knugende motløshet senket seg over Jim. Rett for øynene på ham ble Louisa ført av sted til et motbydelig fengsel i en av klodens fjerneste utkanter, og han hadde ingen som helst mulighet til å hindre det.

«Kjære Gud, ikke ta henne fra meg så fort,» ba han fortvilet, men i det fjerne stampet skuta gjennom uværet tett på vinden; kapteinen prøvde å komme klar av kysten i den farlige pålandsvinden. Gjennom kikkerten betraktet Jim fartøyet med sjømannsblikk. Han hadde lært mye av Tom, og han forsto alle kreftene og motkreftene som knyttet seg til vind, kjøl og seil. Han så hvor nær katastrofen skipet beveget seg.

Lyset ble sterkere, og selv med det blotte øye kunne han følge denne uhyggelige kappestriden mellom skipet og uværet. Etter enda en time var skuta fremdeles innestengt i bukta, og Jim dreide kikkerten fra skipet til den svarte, hailiknende Robbeneiland som voktet utseilingen mot storhavet. For hvert minutt som gikk ble det tydeligere at Meeuw ikke kunne bryte ut i åpent hav på dette slaget. Kapteinen ville bli nødt til å baute. Det var ingen annen råd. Han var allerede på for dypt vann til å kaste anker igjen, og vinden drev ham ubønnhørlig mot klippene på øya. Hvis han gikk på grunn der, ville skroget bli slått til pinneved.

«Gå baut!» Jim spratt opp. «Vend nå! Du kommer til å myrde dem, ditt naut!» Med «dem» mente han både skuta og jenta. Han visste at Louisa fremdeles måtte være innestengt under dekk, og selv om hun på mirakuløst vis skulle slippe ut fra kanondekket, ville lenkene rundt anklene trekke henne under så snart hun gikk over bord.

Innbitt holdt skipet kursen. Å baute et så stort og klosset fartøy i dette været ville bli en risikabel manøver, men snart måtte kapteinen innse at han ikke hadde noen annen mulighet.

Det er for sent, tenkte Jim hjelpeløs. Det er allerede for sent.

Da fikk han se at det begynte å skje; seilene skrådde og skiftet silhuett da skipet vendte stavnen mot vinden. Han holdt øye med skuta i kikkerten, og han skalv på hånden da det dreide stadig langsommere. Til slutt lå det urørlig med piskende seil og baugen rett mot vinden, det maktet ikke å fullføre vendingen til neste slag. Da så Jim at neste byge drev rett mot det. Sjøen frådet ved foten av den fremstormende muren av regn og vind, og vindkulene la skuta over så den blottet bunnbordene; de var begrodd med tykke lag av tang og andeskjell. Så veltet bygen over fartøyet. Det forsvant som om det aldri hadde eksistert. Forpint ventet Jim på at det skulle komme til syne igjen. Det kunne ha kantret og blitt liggende med kjølen i været, eller det kunne ha gått helt under. Han hadde ingen mulighet til å vite det. Han stirret så intenst i kikkerten at øyet sved og synet ble uklart. Det var som om bygen brukte all verdens tid på å passere. Så dukket skipet plutselig opp igjen, men en skulle ikke tro det var samme fartøy, så drastisk var silhuetten endret.

«Avmastet!» stønnet Jim. Selv om stirringen og vinden hadde fått tårene til å trille nedover kinnene, kunne han ikke ta øyet fra okularet. Stormasten og formasten. Begge mastene var borte. Bare mesanen stakk opp fra skroget i sjøgangen, og vasen av seil og master som hang over skutesiden bremset lite eller ingenting der Meeuw drev avsted. Vinden feide skipet inn i bukta igjen, klar av klippene på Robbeneiland, men rett mot de tordnende brenningene på stranden nedenfor stedet hvor Jim sto.

Raskt beregnet Jim avstand, vinkler og fart. «Skuta driver i land om mindre enn en time,» mumlet han for seg selv. «Gud hjelpe alle om bord når de grunnstøter.» Han senket kikkerten og tørket vindtårene med armen. «Og Gud hjelpe Louisa, fremfor alt.» Han prøvde å forestille seg forholdene på fangeskipets kanondekk akkurat da, men fantasien vegret seg.

Louisa hadde ikke hatt blund på øynene den natten. I time etter time, mens Meeuw rullet og giret og rykket i ankertrossen, og vinden hylte uoppholdelig gjennom riggen, hadde hun krøpet sammen under lavetten og filt og filt. Hun hadde polstret lenken med lerretsposen for å dempe raspelyden av metall mot metall. Men filhåndtaket hadde gnagd en blemme i håndflaten hennes. Da den sprakk, måtte hun bruke posen som polstring mellom skaftet og det åpne såret. Det første bleke demringslyset viste seg gjennom sprekken rundt kanonporten, og det var bare en tynn rest av metall som holdt lenkeleddet sammen da hun løftet hodet og hørte den umiskjennelige lyden av at ankertrossen ble halt inn, akkompagnert av den barbeinte trampingen fra matrosene som dro ankerspillet på dekket rett over henne. Så ante hun så vidt kommandoropene fra offiserene på hoveddekket, og løpende fottrinn mot mastene da menn klatret opp i riggen i uværet.

«Vi seiler!» Beskjeden ble formidlet fra munn til munn langs kanondekket, og kvinnene forbannet motgangen, eller de ropte ukvemsord mot kapteinen og mannskapet oppe på dekk, eller mot Gud, alt etter hva de var i humør til. Pausen var over. Alle prøvelsene som hørte til sjøferder i dette helvetesskipet skulle bryte løs igjen. De kjente de nye bevegelsene i skroget da ankerflikene løsnet fra bunngjørmen og skipet livnet til for å ta opp kampen mot elementenes vrede.

Et mørkt, bittert sinne feide over Louisa. Unnsetningen hadde virket så nær. Hun krøp bort til sprekken rundt kanonporten. Det var så dårlig lys og så mye sjøsprøyt og regn at hun bare fikk et dunkelt gløtt av landmassen i det fjerne. Vi er ikke så langt ute ennå, tenkte hun. Hvis Gud står meg bi, kan jeg kanskje nå dit.

Men innerst inne skjønte hun at stranden innenfor den sjømilen med opprørt hav var langt utenfor rekkevidde. Selv om hun skulle klare å kvitte seg med fotjernene, klatre ut gjennom kanonporten og hoppe over bord, hadde hun ingen mulighet til å overleve i mer enn noen minutter før hun ble drevet under. Hun skjønte at Jim Courtney ikke kunne være der og berge henne.

Bedre å lide en rask drukningsdød, tenkte hun, enn å råtne vekk i dette lusebefengte helvetet. Hektisk filte hun på den siste resten av stål som holdt lenkeleddet lukket. Rundt henne skrek og hylte de andre fangene; de ble slengt nådeløst hit og dit. Kloss til kulingen stampet og rullet skuta vilt. Louisa tvang seg til å la være å kikke opp fra arbeidet. Bare noen få tak til med filen, så røk leddet, og lenkene hennes falt i dørken. Louisa kastet bare bort et minutts tid på å massere de hovne, trælete anklene. Så krøp hun under kanonen igjen og tok frem kniven med hornskjefte fra gjemmestedet. «Ingen må prøve å stoppe meg,» mumlet hun innbitt. Hun krøp tilbake til kanonporten og pirket løs låsesjakkelen. Så stakk hun kniven i tasken under skjørtet. Hun stemte ryggen mot lavetten og prøvde å presse opp luken på kanonporten. Skuta seilte for styrbord halser, og krengningen motarbeidet henne. Hun hadde ikke krefter til å skyve den tunge luken mer enn noen fingerbredder opp, og da hun gjorde det, sprutet en kompakt stråle av saltvann gjennom sprekken. Hun måtte la luken smelle igjen.

«Hjelp meg!» ropte hun desperat til de tre forbundsfellene blant fangene. «Hjelp meg å få opp kanonporten!» De glodde på henne med sløve krøtterblikk. Hjelpe henne gadd de bare hvis de var nødt av hensyn til egen sikkerhet. Mellom bølgene kastet Louisa et raskt blikk gjennom sprekken rundt kanonporten, og hun så den mørke øya ikke så langt forut.

Nå blir vi nødt til å baute, tenkte hun, ellers går vi på grunn. I løpet av månedene om bord hadde hun fått en viss forståelse av hvordan skuta navigerte og manøvrerte. På motsatt slag vil krengingen hjelpe meg med å få opp luken, tenkte hun og satte seg klar. Til slutt kjente hun at baugen kom opp mot vinden, og at bevegelsen i skroget skiftet under henne. Selv gjennom vindens uling hørte hun så vidt kommandorop og febrilsk løping. Hun holdt seg fast i påvente av dørkens krengning på motsatt slag. Men den uteble. Skipet rullet tungt og viljeløst, det lå urørlig i vannet uten styring.

En av de andre fangene, en som påsto at mannen hennes hadde vært båtsmann på en av VOC-rederiets indiaskuter, fikk panikk. «Den jævla stuten av en kaptein har ikke greid stagvendingen. Herregud, vi som er i jern!»

Louisa visste hva det betydde. Skuta hadde dreid rett mot vinden og mistet styrefarten, slik at det ble umulig å dreie videre til motsatt slag. Meeuw drev hjelpeløs i uværet.

«Hør!» skrek kvinnen. Og gjennom vindlarmen hørte de hva som nærmet seg. «Byge! Den kommer til å kantre oss!»

De krøp hjelpeløst sammen i lenkene og hørte hvordan lyden ble kraftigere. Vindhylet fra bygen som nærmet seg var øredøvende, og det steg til et crescendo. Så var bygen over dem. Skuta svaiet og vaklet og segnet over ende som en elefantokse skutt gjennom hjertet. De ble lamslått over det brakende spetakkelet fra riggen som brøt sammen, og kanonsmellet da storstaget røk tvers av. Skroget krenget mer og mer, inntil kanondekket sto på høykant slik at takkel, redskap og mennesker rutsjet ned over skråningen og ble liggende i en haug ved skrogsiden. Løse kanonkuler av jern slo inn i haugene av kavende fanger. Kvinner skrek av smerter og angst. En av jernkulene kom rullende nedover den skrå dørken mot Louisa, som klamret seg til lavetten. I siste øyeblikk kastet hun seg til side, og kanonkulen traff kvinnen som krøp sammen ved siden av henne. Louisa hørte hvordan knoklene i begge beina hennes ble splintret. Kvinnen satt og glodde forfjamset på de forvridde lemmene sine.

En av storkanonene, ni tonn støpt bronse, rev seg løs fra taljene og kom dundrende nedover dørken. De kavende kvinnene som lå i veien for den ble knust som kaniner under vognhjul. Så traff kanonen skrogsiden. Selv ikke de kraftige eikebordene kunne stanse den. Den braste gjennom og var vekk. Sjøen fosset inn gjennom den splintrede åpningen som en isgrønn bølge og oversvømte kanondekket. Louisa holdt pusten og klamret seg til lavetten da vannet lukket seg rundt henne. Så kjente hun at skroget begynte å rette seg opp; bygen hadde passert og sluppet taket i skipet. Vannet strømmet ut gjennom det gapende hullet i skrogsiden og skylte med seg en sprellende og skrikende klynge av kvinner. De falt i sjøen, og lenkene dro dem øyeblikkelig under.

Louisa klamret seg fortsatt til lavetten, og nå kunne hun se ut gjennom hullet i skutesiden som om det var en åpen dør. Hun så den brukne masten, det sammenfiltrede tauverket og seilduken som hang ned i det opprørte vannet fra dekket over. Hun så de duppende hodene til matrosene som var blitt feid over bord sammen med restene av riggen. Men bortenfor alt sammen så hun kysten av Afrika og de høye brenningene som tordnet mot stranden. Vinden drev det skadede skipet den veien. Hun fulgte med på hvordan skuta ubønnhørlig beveget seg mot land, og skrekken blandet seg med gryende håp. For hvert sekund som gikk ble det kortere vei til stranden, og den løpske kanonen hadde pløyd en fluktåpning til henne. Selv gjennom det drivende regnet og sjøfokket kunne hun ane konturene av land – trær som bøyde seg og danset i vinden, og noen spredte, hvitkalkede bygninger et stykke innenfor stranden.

Innover og innover drev det ramponerte skipet, og etter hvert kunne Louisa skjelne små menneskeskikkelser. De kom settende fra byen og løp langs stranden. Noen veivet med armene, og kanskje ropte de noe, men stemmene kunne ikke trenge gjennom den forferdelige vinden. Snart var skipet så nær land at Louisa kunne se forskjell på menn, kvinner og barn i tilskuerflokken.

Det krevde en enorm overvinnelse å forlate den trygge plassen sin bak lavetten, men hun begynte å krype langs den gyngende dørken, over knuste lik og klissvåt utrustning. Fremdeles rullet kanonkuler målløst frem og tilbake, tunge nok til å knuse knoklene hennes, og hun vek unna dem som kom valsende mot henne. Hun nådde frem til hullet i skroget. Det var så stort at en hest kunne galoppert gjennom. Louisa klamret seg til de smadrede skrogbordene og myste gjennom sjøsprøytet og brenningene på stranden. Faren hadde lært henne å trå vannet og svømme med hundetak i dammen ved Mooi Uitsig. Med oppmuntring fra faren, som svømte ved siden av, hadde hun en gang klart å krysse hele dammen. Men dette var annerledes. Hun skjønte at hun neppe kunne holde seg flytende i mer enn noen sekunder i denne malstrømmen av ville brottsjøer.

Nå var land så nær at hun så uttrykkene til de skuelystne som ventet på at skipet skulle grunnstøte. Enkelte lo opprømt, og et par barn danset og viftet med armene over hodet. Ingen viste noen medynk med det dødsdømte skipet eller med menneskene om bord. For dem var dette et romersk sirkus, med utsikter til å tjene en slant på å berge vrakgodset når det drev i land.

Hun så en rad soldater komme småløpende bortover stranden fra borgen. En ridende offiser i flott uniform førte an; selv i det dunkle lyset så hun mannens distinksjoner skinne på den grønne og gule jakken. Hun skjønte at selv om hun skulle klare å nå stranden, ville soldatene stå og vente på henne.

Det kom et nytt kor av hjerteskjærende skrik fra kvinnene rundt henne da de kjente at skroget streifet bunnen. Skuta rev seg løs og drev videre, bare for å gå på grunn igjen, og støtet rystet hele skroget. Denne gangen ble det sittende fast i sanden for godt, og bølgene gikk løs på det som geledd på geledd av brutalt kavaleri. Skipet kunne ikke vike for angrepene, og hver bølge traff med et vemmelig brak og en høy, hvit fontene av skum. Langsomt bikket skroget over, og styrbord side kom øverst. Raskt kløv Louisa ut gjennom den forrevne åpningen og stilte seg oppreist på den øverste siden av det kantrede skroget. Vinden feide det lange, gule håret ut i en sammenfiltret floke og klemte den loslitte lerretsserken flat mot den tynne kroppen. Det våte stoffet fremhevet runde, fyldige bryster.

Hun kikket mot stranden og så at sjøfolk som hadde forlatt skuta svømte i det ville stormkavet. En av dem nådde inn på grunt vann og reiste seg opp, bare for å bli feid over ende av neste brenning. Tre andre fanger fulgte henne ut gjennom hullet i skutesiden, men fotjernene hemmet bevegelsene da de klamret seg til skrogbordene. En ny bølge slo over skroget, og Louisa grep et av vantene fra stormasten; det hang like i nærheten. Vannet sydet rundt livet hennes, men hun klamret seg fast. Da bølgen trakk seg tilbake, var alle de tre andre kvinnene vekk, trukket under av de tunge lenkene.

Ved hjelp av vantet trakk Louisa seg opp i stående stilling igjen. Tilskuerne ble befippet over synet av henne, hun steg opp av bølgene som Afrodite. Hun var ung og vakker, og hun svevde i livsfare. Dette var bedre enn noen kakstrykning eller henrettelse på borgens ekserserplass. De danset og vinket og ropte. Stemmene var svake, men hun kunne ane ropene i oppholdene mellom vindkulene.

«Hopp, Meisje.»

«Svøm! La oss få se litt svømming!»

«Bedre enn en fengselscelle, Poesje?»

Hun så den sadistiske iveren i ansiktene deres og hørte ondskapen i stemmene. Hun skjønte at det ikke fantes håp om å få noe hjelp av dem. Hun løftet ansiktet, og akkurat da var det at en bevegelse fanget blikket hennes.

En hest med rytter hadde dukket opp på toppen av sandskavlen bak stranden innenfor skipsvraket. Hesten var en praktfull, rødbrun hingst. Rytteren satt skrevsover den bare hesteryggen. Han hadde tatt av seg alle klærne unntatt et lendeklede. Overkroppen var blek som porselen, men de unge, sterke armene var brune som edelt lær, og de tette, mørke krøllene danset i vinden. Han kikket på henne over stranden og de tordnende brenningene, og plutselig løftet han armen over hodet og vinket til henne. Da gjenkjente hun ham.

Louisa vinket vilt tilbake og skrek navnet hans. «Jim! Jim Courtney!»

Med stigende gru hadde Jim sett den siste fasen av dødskampen til Het Gelukkige Meeuw. Noen medlemmer av besetningen klynget seg fremdeles sammen på det kantrede skroget, og så krøp noen av de kvinnelige fangene ut gjennom de åpne kanonportene og knuste lukene. Menneskemengden på stranden hånte dem der de flokket seg på vraket i de mektige brenningene. Da en kvinne ble skylt over bord og lenkene dro henne under, steg et ironisk kor av latter og jubel fra tilskuerne. Så traff kjølen sandbunnen, og rykket slengte de fleste fangene over bord.

Mens brenningene hamret på vraket og veltet det inn mot stranden, hoppet mannskapet i sjøen fra det skarpt krengende dekket. Vannet overmannet de fleste av dem. Et par druknede skikkelser ble skylt opp på stranden, og tilskuerne slepte dem opp forbi høyvannsmerket. Så snart det ble klart at det ikke var liv i de druknede, slengte tilskuerne dem i en uryddig haug og løp tilbake for å være med på moroa. Den første overlevende vasset inn gjennom brenningene og falt på kne i religiøs takknemlighet over å ha klart seg. Tre kvinnelige fanger ble kastet i land, de klamret seg til et rundholdt fra den smadrede riggen. Det hadde holdt dem flytende tross de tunge lenkene. Soldatene fra borgen vasset ut til livet i brenningene for å arrestere dem og slepe dem i land. Jim så at en av dem var en feit skapning med lingult hår. Hvite bryster på størrelse med Zeelander-oster svulmet ut av den opprevne serken. Hun sloss med soldatene og skrek ukvemsord til oberst Keyser da han kom ridende. Keyser lente seg ut av salen, løftet sverdet uten å ta det ut av skjeden, og slo henne så hardt at hun sank i kne. Men hun skrek fortsatt ukvemsord. Hun hadde et blårødt arr på det feite kinnet.

Det neste slaget med stålskjeden sendte henne nesegrus i sanden, og soldatene slepte henne vekk.

Desperat speidet Jim mot det åpne dekket på utkikk etter Louisa, men han så ikke noe til henne. Skroget kom flott og begynte å drive nærmere igjen. Så tok det bunnen på nytt og ble sittende fast for godt. Det begynte å bikke over ende. De overlevende kvinnene gled nedover det krengende dekket; den ene etter den andre gikk over rekka og falt i det grønne vannet. Nå lå skuta på siden. Ikke en levende sjel klamret seg til vraket. For første gang så Jim det gapende hullet der den løse kanonen hadde brast ut. Den åpningen vendte oppover, og plutselig krøp en slank kvinneskikkelse ut av det. Hun reiste seg skjelvent på det runde skroget. Det lange, gule håret hennes var gjennomvått av sjøvann, og det pisket i vinden. Den trasete serken dekket knapt jentas unge, spinkle bein. Hun kunne vært gutt – om det ikke hadde vært for den fyldige barmen under fillene. Hun så bønnfallende mot menneskemengden på stranden, som pep henne ut og hånte henne.

«Hopp, ditt lekre kart,» hylte de.

«Svøm! Svøm for oss, lille fisk.»

Jim rettet kikkerten mot ansiktet hennes, og han hadde ikke behøvd å se de safirblå øynene i det magre, bleke ansiktet for å gjenkjenne henne. Han spratt opp og løp nedover baksiden av sanddynen mot Drumfire, som sto og ventet tålmodig. Hesten løftet hodet og vrinsket da han så Jim komme. Jim flådde av seg klærne mens han løp; de ble liggende strødd etter ham. Han fikk av seg støvlene ved å hoppe først på det ene beinet, så på det andre, og til slutt hadde han bare lendekledet igjen. Han kom bort til hingsten, løsnet gjorden og lot salen falle i sanden. Så svingte han seg opp på Drumfires bare rygg, red ham opp skråningen og holdt ham an på toppkammen.

Han så utover, redd for å oppdage at jenta var blitt skylt av det kantrede skroget. Til sin lettelse så han at Louisa fortsatt sto på skroget, men skutevraket holdt på å bryte sammen under brenningenes brutale sleggeslag. Han løftet høyrearmen i været og vinket til henne. Hun dreide hodet mot ham med et rykk, og et øyeblikk senere så han hvordan hun gjenkjente ham. Hun vinket vilt til ham, og selv om stemmen hennes ikke kunne nå ham gjennom vinden, formet hun navnet hans med leppene: «Jim! Jim Courtney!»

«Ha!» ropte han til Drumfire. «Ha!»

Hingsten styrtet nedover den løse sandskråningen og satte seg på bakbeina for å balansere mens de gled. De nådde stranden i galopp, og flokken av skuelystne spredte seg foran Drumfires trommende hover. Keyser sporet hesten sin frem som for å avskjære dem. Det lubne, glattbarberte fjeset var strengt og strutsefjærene i hatten danset i vinden som de hvite skumskavlene. Jim berørte Drumfires flanke med tåspissen, og hingsten kastet seg forbi den andre hesten. De stormet ned mot sjøen.

En brottsjø kom veltende mot dem, men den hadde brukt opp det meste av kraften allerede. Uten å nøle krøllet Drumfire forbeina under brystet og bykset over den frådende forkanten av bølgen som om han hoppet over et gjerde. Da han plasket ned igjen på den andre siden, var det allerede for dypt til at han kunne nå bunnen. Han la på svøm, og Jim lot seg gli av hesteryggen. Han viklet fingrene inn i Drumfires man, og med den ledige hånden på hingstens hals styrte han ham mot det kantrede vraket.

Drumfire svømte som en oter, beina hans pumpet i en mektig rytme under vannet. Han hadde tilbakelagt tolv mannslengder før den neste høye bølgen brøt over dem så de forsvant fullstendig under vann.

Jenta på vraket betraktet det hele med skrekkblandet fascinasjon, og selv tilskuerne på stranden tidde da de speidet etter et tegn til dem i virvlene etter at bølgen var passert. Så steg et rop fra mengden da hestens og rytterens hode kom opp av skumkavet. De var blitt feid tilbake halvparten så langt som de hadde tatt seg frem, men hingsten svømte friskt; Louisa hørte hvordan han snøftet sjøvannet ut av neseborene for hver gang han pustet ut. Jims lange, svarte hår lå klistret til fjeset og skuldrene. Hun hørte ropene hans svakt gjennom brenningenes torden: «Kom igjen, Drumfire! Ha! Ha!»

De svømte videre gjennom det isgrønne vannet og tok raskt igjen tapt terreng. En ny bølge kom inn, men denne gangen svømte de opp og over kammen, og nå var de kommet nesten halvveis fra stranden til skipet. Jenta reiste seg og balanserte ustøtt på det gyngende skroget mens hun samlet seg til å hoppe over kanten.

«Nei!» ropte Jim opp til henne. «Ikke ennå! Vent!» Han hadde sett den neste bølgen svulme langs horisonten. Den var betydelig større enn alle de foregående. Fronten var som en bergskrent i grønn malakitt ispedd hvit fråde. Da den nærmet seg i all sin velde, dekket den halve himmelen.

«Hold deg hardt fast, Louisa!» ropte Jim da den mektige bølgen braste inn i skipsvraket, veltet over det og skjulte det under enorme vannmasser. Så samlet bølgen kraft igjen som et angripende rovdyr. I noen lange sekunder svømte hesten og rytteren oppover bølgens konkave front. De var som et par insekter fanget i en mur av grønt glass. Så bikket bølgefronten forover, krøllet seg over dem og falt sammen med slik vekt og kraft at mennene på stranden kjente bakken hoppe. Hesten og rytteren var vekk, drevet så dypt ned under vannet at de nok aldri kunne komme opp igjen.

De skuelystne, som bare noen sekunder tidligere hadde hylt og skrålt at uværet måtte fortsette og ofrene forgå, sto plutselig som lammet av engstelse. De ventet på at det umulige skulle skje, at hodene til den tapre hesten og rytteren hans skulle dukke opp igjen i de ville brottsjøene. Så sank vannet rundt skipet igjen, og folk så at jenta fremdeles lå på skroget; de løse tauene fra riggen holdt henne fast og reddet henne fra å bli skylt over bord. Hun løftet hodet, og med vannet silende fra det lange håret speidet hun desperat etter hesten og mannen. Sekundene slepte seg hen og ble til minutter. En ny bølge braste inn, og så en til, men de var ikke så høye eller kraftige som den hesten og rytteren hadde forsvunnet i.

Louisa kjente hvordan fortvilelsen senket seg over henne. Det var ikke seg selv hun fryktet for. Hun skjønte at hun straks kom til å dø, men det var som om hennes eget liv ikke spilte noen rolle mer. I stedet sørget hun over den unge fremmede som hadde ofret livet i forsøk på å redde henne. «Jim!» tryglet hun. «Du må ikke dø!»

Som kallet av ropet dukket de to hodene opp av vannet. Kjempebølgens understrømmer hadde holdt dem under vannet, for så å suge dem tilbake til stedet hvor de hadde forsvunnet.

«Jim!» skrek hun og spratt opp. Han var så nær at hun kunne se pinslene som fordreide ansiktet da han slet med å trekke pusten, men han kikket opp på henne og prøvde å si noe. Kanskje var det et farvel, men innerst inne visste hun at han ikke var typen som ga opp, ikke engang overfor døden. Han prøvde å rope en kommando, men pusten bare hveste og gurglet i halsen. Hesten svømte igjen, men da den prøvde å vende innover mot stranden, så hun at Jim hadde tak i manen og styrte hesten mot henne igjen. Jim var fortsatt halvkvalt og kunne ikke bruke stemmen, men han gjorde en bevegelse med den ledige hånden, og nå var han nær nok til at hun kunne se besluttsomheten i øynene hans.

«Hoppe?» ropte hun mot vinden. «Skal jeg hoppe?»

Han nikket heftig med de gjennomvåte krøllene, og hun hørte så vidt stemmen hans som et hest brek: «Kom!»

Hun kikket over skulderen og så at han tross sine egne akutte problemer hadde valgt et opphold mellom to bølger for henne. Hun slengte fra seg tauet som hadde reddet henne, løp tre skritt over det splintrede dekket og hoppet over kanten med serken svulmende rundt livet og armene veivende i luften. Hun traff vannet og gikk under, men dukket opp igjen nesten med det samme. Med takene hun hadde lært av faren svømte hun dem i møte.

Jim strakte seg og fikk tak i håndleddet hennes. Grepet hans var så kraftig at hun trodde det skulle knuse knoklene. Og etter det hun hadde gjennomgått i Huis Brabant, hadde hun trodd at hun aldri ville la seg berøre av en mann mer. Men det hadde hun ikke tid til å tenke over nå. Den neste brenningen veltet over henne, men grepet hans var like fast. De kom opp igjen, og hun hikstet og spyttet, men det føltes som om nye krefter strømmet inn i henne gjennom fingrene hans. Han styrte hånden hennes til hestens man, og nå hadde han fått igjen noe av stemmen.

«Ikke hem ham,» sa han.

Louisa skjønte hva han mente, for hester hadde hun rede på. Hun prøvde å ikke legge vekten sin på hingstens rygg, men i stedet svømme ved siden av ham. Nå var de på vei mot stranden, og hver bølge som kom bakfra skjøv dem videre. Louisa hørte stemmer, først svake, men de ble sterkere for hvert sekund. Tilskuerne på stranden ble fengslet av redningsaksjonen, og med menneskemengders vanlige vankelmodighet begynte de å heie. Alle kjente denne hesten; de fleste av dem hadde sett Drumfire vinne løpet første juledag. Jim Courtney var en kjent skikkelse i byen. Noen misunte ham å være rikmannssønn, og noen syntes han var for freidig, men alle var nødt til å vise ham respekt. Det var en storslagen kamp han førte mot sjøen, og de fleste tilskuerne var sjøfolk. De sympatiserte uvilkårlig med ham.

«Fatt mot, Jim!»

«Stå på, gutt.»

«Sånn ja! Svøm, Jim, svøm!»

Drumfire nådde bunnen med hovene og bykset kraftfullt mot land. Nå hadde Jim fått igjen pusten og hostet opp mesteparten av vannet fra lungene. Han slengte beinet over ryggen på hingsten. Straks han fikk satt seg skrevsover, grep han Louisa og dro henne opp bak seg. Hun slo begge armene om livet hans og klamret seg fast av alle krefter. Drumfire buste inn på grunt vann så spruten eksploderte til alle kanter, og i neste øyeblikk var de oppe på stranden.

Jim så at oberst Keyser galopperte for å avskjære dem, men han manet Drumfire opp i full fart og styrte ham unna til Keyser ble liggende tjue skritt bak.

«Wag, jou donder! Vent! Hun er en rømt straffange. Utlever den kua til øvrigheten!»

«Jeg skal levere henne til borgen selv,» ropte Jim uten å se seg tilbake.

«Det skal du aldeles ikke! Hun er min. Kom tilbake med henne!» Keyser var hes av raseri.

Det var bare én ting som sto i hodet på Jim der han sprengred langs stranden. Han hadde allerede satset for mye til at han noensinne ville finne på å utlevere denne jenta til noen ved garnisonen, og særlig ikke til Keyser. Han hadde allerede sett for mange kakstrykninger og henrettelser i Keysers regi på ekserserplassen utenfor borgmuren. Jims egen oldefar var blitt torturert og henrettet nettopp der etter en falsk dom for sjørøveri.

Denne jenta skal de ikke få kloa i, tenkte han innbitt. Hun hadde de tynne armene rundt livet hans, og han kjente hele kroppen hennes trykke mot den bare ryggen. Selv om hun var utsultet, våt og skjelven av frost på grunn av den kalde dukkerten og Drumfires fartsvind, merket han motet og besluttsomheten i henne. På det feltet kunne hun måle seg med ham.

Hun er en hardhaus, denne jenta, og jeg kan aldri svikte henne, tenkte han. «Hold deg godt fast, Louisa,» ropte han til henne. «Nå skal vi ta innersvingen på den feite obersten.» Hun svarte ikke, og han hørte hvordan hun hakket tenner, men hun strammet taket rundt ham og krøp sammen. Hun var dreven rytter, det merket han på balansen hennes og måten hun fulgte Drumfires bevegelser på.

Han så seg tilbake under armen og oppdaget at de hadde økt forspranget på Keyser. Jim hadde kappridd med Trouwhart før, så han kjente hoppens sterke og svake sider. Hun var så rask og villig som navnet antydet – det engelske motstykket var Trueheart – men Keyser overbelastet den spinkle hesten. På fast, jevnt underlag var hun i sitt rette element, og hun var antakelig like rask som Drumfire ute i åpent lende, men på denne løse sandstranden eller på steinmark og annet tungt terreng var Drumfire best på grunn av sin store styrke. Riktignok bar hingsten dobbel last, men Louisa var lett som en fjær, og Jim var ikke så tung som obersten. Jim var imidlertid ikke så dum at han undervurderte hoppen. Han visste at hun hadde tæl som en løvinne, og at hun hadde vært nær ved å slå Drumfire på den siste innspurten i juleløpet.

Jeg må følge en rute som vi har fordel av, tenkte Jim. Han hadde ridd i hver krok av terrenget mellom her og foten av fjellmassivet, og han kjente hver høyde og hver myr, hver saltslette og hver skogtapp hvor Trueheart ville få det tungt.

Det kom et nytt rop bakfra: «Stopp, jongen, ellers skyter jeg!»

Da Jim kastet et nytt blikk bakover, viste det seg at Keyser hadde trukket pistolen fra hylsteret foran salen og lent seg til siden for ikke å treffe sin egen hest. I løpet av den korte kikken så Jim at det var en enkeltløper, og at det ikke var flere våpen i hylsteret. Jim kastet Drumfire til venstre i fullt sprang og fortsatte på tvers av hoppens retning. På et blunk hadde han forandret Keysers blink fra et enkelt mål på vei i samme retning til et vrient mål på kryssende kurs. Selv en erfaren soldat som obersten ville ha problemer med å beregne hvor langt foran han skulle sikte, særlig når han skjøt fra en galopperende hest.

Jim grep Louisa om livet, dro henne over til høyre side av seg, holdt henne i armkroken og skjermet henne med sin egen kropp. Pistolen smalt, og Jim kjente den tunge kulens anslag. Den traff skulderregionen øverst på ryggen, men etter det lammende sjokket var armene fortsatt sterke og sansene årvåkne. Han skjønte at han ikke var alvorlig såret.

Streifet meg bare, tenkte han. «Det var det eneste skuddet hans,» sa han for å sette mot i Louisa. Han svingte henne på plass bak seg igjen.

«Milde frelser, du er jo truffet!» utbrøt hun forskremt. Blodet silte nedover ryggen hans.

«Det kan vi tenke på senere,» erklærte Jim. «Nå skal Drumfire og jeg vise deg noen av kunstene våre.» Han koste seg. Han hadde nettopp vært drukningsdøden nær og blitt skutt i ryggen, men like bråkjekk var han. Louisa hadde funnet en ukuelig vinner, skjønte hun, og håpet hennes steg.

Men de hadde tapt terreng på grunn av den unnvikende svingen, og like bak seg hørte de Truehearts hover tromme i sanden, og den metalliske skrapingen av stål mot skjeden da Kayser trakk sabelen. Louisa kikket bakover og så at han ruvet over henne, han sto i stigbøylene med sverdet over hodet, men forandringen i balansen hans forstyrret hoppen slik at hun snublet. Kayser svaiet og grep salknappen for å gjenvinne balansen, og Drumfire dro fra. Jim styrte ham oppover den store sanddynen, og der kom hingstens store styrke til sin rett. Han stormet opp med voldsomme byks så sanden sprutet. Trueheart sakket kraftig akterut da hun skulle bære den tunge obersten oppover skråningen.

De passerte toppkammen og gled ned på motsatt side. Fra foten av sanddynen var det åpent lende og fast underlag til kanten av lagunen. Louisa så seg tilbake. «De tar innpå igjen,» sa hun fra til Jim. Trueheart langet grasiøst ut. Selv om hun bar den tunge obersten, våpnene hans og den øvrige utrustningen, var det som om hun flørtet med marken.

«Han lader pistolen.» Louisa hadde en engstelig undertone i stemmen. Hun hadde sett at Kayser stappet en kule inn gjennom pistolmunningen.

«Da får vi se om vi kan fukte kruttet hans,» sa Jim. De nådde kanten av lagunen og kastet seg uti uten å stanse.

«Svøm igjen,» kommanderte Jim, og Louisa lot seg gli ned i vannet på den andre siden av Drumfire. Begge så seg tilbake da Trueheart nådde kanten av lagunen og Keyser holdt henne an. Han hoppet ned og drysset en fengladning i pistolens kruttpanne, så spente han hanen og siktet mot dem over åpent vann. Det kom en sky av hvit kruttrøyk, og en liten fontene av vann sprutet i været en armlengde bak dem samtidig som den tunge kulen rikosjetterte rett over dem.

«Nå kan du kaste støvlene etter oss,» lo Jim, og Keyser trampet av raseri. Jim håpet at han ville gi opp nå. Selv midt i raseriet måtte han vel innse at Trueheart bar en tung bør, mens de var nesten nakne og Drumfires rygg var bar. Men Keyser tok sin beslutning og svingte seg opp på hoppen. Han drev henne ut i vannet akkurat da Drumfire kom opp på gjørmebredden på motsatt side. Øyeblikkelig svingte Jim og leide hingsten i trav parallelt med stranden på løst underlag.

«Vi må gi Drumfire sjansen til å få igjen pusten,» sa han til Louisa der hun løp bak ham. «Den svømmeturen ut til skipet ville ha druknet en hvilken som helst annen hest.» Han holdt øye med forfølgerne. Trueheart var bare halvveis over lagunen. «Keyser kastet bort tid på pistoløvelsene sine. En ting er sikker, skyting blir det ikke mer av. Kruttet hans må være klissvått nå.»

«Vannet skylte vekk blodet fra såret ditt,» sa Louisa, hun berørte ryggen hans lett. «Nå ser jeg at det bare er et streifskudd, gudskjelov ikke dypt.»

«Det er verre med deg,» sa han. «Du er bare skinn og bein, det finnes ikke et pund kjøtt på deg. Hvor lenge kan du løpe på de magre beina?»

«Like lenge som du,» glefset hun irritert og fikk hissigrøde roser i kinnene.

Jim flirte uten å vise snev av anger. «Det skrytet må du kanskje bevise før dagen er omme. Keyser har kommet seg over.»

Langt bak dem kom Trueheart opp på bredden, og med vannet strømmende fra uniform og støvler steg Keyser på. Han satte etter dem langs bredden og sporet hoppen opp i galopp, men tunge gjørmeklumper sprutet fra hovene, og det var tydelig at hun løp tungt. Jim hadde holdt seg til gjørmesletten nettopp av den grunn; han ville sette Truehearts krefter på prøve.

«Opp med deg.» Jim grep Louisa, lempet henne opp på hesteryggen og la på sprang. Han holdt godt tak i Drumfires man slik at han ble trukket av sted, og slik holdt han tritt med Drumfires korte, uanstrengte galopp samtidig som han sparte på hestens krefter. Han kastet stadige blikk tilbake for å bedømme forfølgernes fart i forhold til dem. Han kunne tillate seg å la Keyser hale litt innpå nå. Med bare Louisas vekt på ryggen hadde Drumfire det lett, mens hoppen brukte opp kreftene på denne uvørne jakten.

Etter mindre enn to minutter begynte Keysers vekt å merkes, og Trueheart sakket av til skrittgang. Hun lå fremdeles et halvt pistolskudd bak dem. Jim sakket også av for å holde avstanden konstant.

«Stig av, nådige frøken,» sa han til Louisa. «Gi Drumfire en pause til.»

Hun hoppet lettbeint ned, men øynene lynte av irritasjon. «Ikke kall meg det!» Bemerkningen hadde vært en bitter påminnelse om mobbingen de andre fangene hadde utsatt henne for.

«Kanskje vi heller bør kalle deg Pinnsvin?» spurte han. «Gudene skal vite at du har pigger nok til å fortjene det.»

Keyser måtte være nesten utkjørt nå, skjønte Jim, for han holdt seg i salen i stedet for å spare hesten for vekten. «De er nesten ferdige,» sa han til Louisa. Han visste at ikke langt foran dem, og fortsatt på Courtney-familiens grunn, lå en saltslette de kalte Groot Wit – Store Hvite. Det var dit han leide Keyser.

«Han nærmer seg igjen,» meldte Louisa, og Jim så at Keyser presset hoppen opp i kort galopp. Hun var en villig liten unghoppe, og hun reagerte på pisken.

«Sett deg opp!» kommanderte han.

«Jeg kan løpe like langt som du.» Hun gjorde et trassig kast med det lange, ramsalte håret.

«Men i Herrens navn da, jente, må du bestandig krangle?»

«Må du bestandig misbruke Guds navn?» parerte hun, men hun lot seg løfte opp på hesteryggen. De løp videre. Etter fem minutter hadde Trueheart sakket av til skrittgang, og de kunne gjøre det samme.

«Der har vi begynnelsen på saltet.» Jim pekte forover, og selv med skumring og lave uværsskyer skinte det som et enormt speil.

«Det ser flatt og hardt ut.»

«Det ser slik ut, men under skorpen er det som grøt. Med den feite hollenderen og alt utstyret hans på ryggen vil hoppen trå gjennom til stadighet. Det er en legua over sletten. De vil være helt ferdige før de når over til den andre siden» – han så på himmelen – «og da er det mørkt.»

Solen var skjult bak det tunge skydekket, men den måtte være nær horisonten, og det mørknet raskt da Jim og en vaklende Louisa leide Drumfire ut fra den hvite, farlige sletten. Han stanset et øyeblikk i skogkanten, og begge så seg tilbake.

Som en rad sorte perler sto Drumfires spor dypt preget i den glatte, hvite flaten. Selv for ham hadde kryssingen vært et forferdelig slit. Langt bak seg skimtet de så vidt hoppen som en liten, mørk flekk. To timer tidligere hadde Trueheart, med Keyser på ryggen, tråkket gjennom saltskorpen og ned i kvikksanden under. Jim hadde stanset og sett på at Keyser slet med å befri henne. Han hadde vært fristet til å gå tilbake og hjelpe dem. Trueheart var slikt et villig og vakkert dyr at han ikke orket å se henne sitte fast på den måten, utmattet og elendig. Men så kom han på at han var ubevæpnet og nesten naken, mens Keyser hadde sabel og var en fekter av rang. Jim hadde sett ham lede kavaleritroppen sin gjennom momentene på ekserserplassen utenfor borgen. Og mens han sto og nølte, hadde Keyser klart å dra hoppen løs fra gjørmen med rå makt og traske videre etter rømlingene.

Nå fulgte han fremdeles etter, og Jim rynket pannen. «Hvis det finnes noe ideelt øyeblikk å møte Keyser,» mumlet han, «må det være når han kommer inn fra saltsletten. Da er han utkjørt, og jeg får overraskelsesmomentet på min side. Men han har sabelen, og jeg har ingenting.»

Louisa så på ham et øyeblikk, så snudde hun seg bluferdig bort fra ham og stakk hånden under serken. Hun fant foldekniven med hornskjefte i tasken hun hadde spent rundt livet, og rakte den til Jim uten et ord. Han glodde forbløffet på den, så gjenkjente han den og brast i latter.

«Jeg trekker tilbake alt jeg sa om deg. Du ser ut som en vikingmøy, og du ter deg Gud hjelpe meg som en vikingmøy også.»

«Pass den gudsbespottende tungen din, Jim Courtney,» sa hun, men det var ingen glød i irettesettelsen. Hun var for trett til å krangle mer, og komplimenten hadde vært pen. Da hun snudde seg bort, hadde hun en antydning til trett smil om munnen. Jim leide Drumfire inn i skogen, og hun fulgte etter dem. Etter noen hundre skritt, på et sted hvor skogen sto som tettest, tjoret han hingsten og sa til Louisa at hun kunne hvile en stund.

Denne gangen protesterte hun ikke, men sank ned på det tykke løvteppet i skogbunnen, krøllet seg sammen og lukket øynene. Hun følte at hun aldri ville få krefter til å reise seg igjen, svekket som hun var. Ikke før hadde hun tenkt tanken ut, så sovnet hun.

Jim spanderte et øyeblikk på å studere det plutselig så rolige ansiktet hennes. Først da innså han hvor ung hun var. Nå så hun ut som et sovende barn. Mens han betraktet Louisa på denne måten, foldet han ut kniven og kjente på spissen med tommelen. Til slutt rev han seg løs og løp tilbake til skogkanten. Godt skjult kikket han ut over den stadig mørkere saltsletten. Keyser hadde ennå ikke gitt seg, han kom innbitt leiende på hoppen.

Skal han aldri gi opp? undret Jim, men han kunne ikke la være å beundre mannen. Så kikket han etter det beste stedet å gjemme seg langs sporet etter Drumfire. Han valgte et tett buskas, smøg seg inn i det og satte seg på huk med kniven i hånden.

Keyser nådde kanten av saltsletten og vaklet inn på fast grunn. Nå var det så mørkt at Jim bare så ham som en skygge, selv om avstanden var kort nok til at han hørte mannen pese. Keyser kom langsomt, han gikk til fots og leide hoppen. Jim lot ham passere gjemmestedet, så smatt han ut av krattet og lurte seg inn på obersten bakfra. Eventuelle lyder han laget ble overdøvet av Truehearts hovtramp. Han la høyre arm rundt halsen på Keyser, og samtidig stakk han knivspissen inn i den myke huden under øret hans. «Jeg dreper deg hvis du tvinger meg til det,» knurret Jim, han gjorde tonen blodtørstig.

Keyser stivnet sjokkert til. Så fant han igjen stemmen. «Du har ikke noe håp om å slippe ustraffet fra dette, Courtney. Du har ingen steder å flykte til. La meg få kvinnen, så skal jeg glatte over det hele overfor faren din og guvernør van de Witten.»

Jim trakk sabelen ut av skjeden på oberstens belte, så slapp han låsegrepet rundt mannens hals og tok et skritt tilbake, men han holdt sabelspissen mot Keysers bryst.

«Ta av deg klærne,» kommanderte han.

«Du er ung og dum, Courtney,» svarte Keyser kaldt. «Jeg skal prøve å betrakte det som formildende omstendigheter.»

«Jakken først,» kommanderte Jim. «Så bukse og støvler.»

Keyser rørte seg ikke. Jim pirket ham i brystet, og til slutt løftet han hendene motstrebende og begynte å kneppe opp uniformsjakken.

«Hva er det du håper å oppnå?» spurte han da han trakk den av seg. «Er dette et guttaktig forsøk på ridderlighet? Kvinnen er en straffedømt forbryter. Hun er antakelig hore og morder.»

«Gjenta det der, oberst, så spidder jeg deg som en pattegris.» Denne gangen stakk Jim så hardt at obersten begynte å blø. Keyser satte seg og trakk av seg støvler og bukse. Jim stappet dem i Truehearts saltasker, så stemte han sabelspissen mot ryggen til Keyser og geleidet ham til kanten av saltsletten, barbeint og i bare undertrøye.

«Følg dine egne spor, oberst,» sa han, «så når du tilbake til borgen tidsnok til frokost.»

«Hør nå her, jongen,» sa Keyser med tynn, anspent stemme. «Jeg tar opp jakten på deg. Jeg skal sørge for at du blir hengt på ekserserplassen, og jeg kan love deg at det skal gå langsomt – meget langsomt.»

«Hvis du står her og prater, kommer du for sent til frokost, oberst.» Jim smilte til ham. «Det er mye bedre at du begynner å gå.»

Han så etter Keyser som trasket sin vei over sletten. Plutselig flådde vinden vekk de tunge skyene, og fullmånen brøt gjennom. Den lyste opp saltflaten som om det var høylys dag. Skinnet var kraftig nok til å kaste skygge rundt føttene til Keyser. Jim så etter ham til han bare var en mørk flekk i det fjerne og neppe ville komme tilbake. Ikke i natt, i alle fall. Men dette blir ikke det siste vi ser til den tapre obersten, tenkte han, det kan vi være sikre på. Han løp tilbake til Trueheart og leide henne inn i skogen. Der ristet han liv i Louisa. «Våkne, Pinnsvin. Vi har en lang ferd foran oss. Og på denne tiden i morgen har vi Keyser og en kavalerieskadron på vill jakt etter oss.»

Da hun satte seg omtåket opp, gikk han til Trueheart. En sammenrullet kavaleristkappe i ull lå fastspent oppå Keysers saltasker.

«Det blir kaldt når vi kommer opp i fjellet,» forklarte Jim. Hun var for søvndrukken til å protestere da han la kappen om skuldrene på henne. Så fant han oberstens mattaske. Den inneholdt et brød, et ostestykke, noen epler og en lerke med vin. «Obersten er riktig glad i mat.» Han kastet et eple til henne, og hun glefset det i seg med kjerne og det hele.

«Søtere enn honning,» sa hun med mat i munnen. «Jeg har aldri smakt noe tilsvarende før.»