Wilbur Smith

Ung manns land

Wilbur Smith

Ung manns land

Oversatt av Finn Aasen

Denne boken er tilegnet juvelen i mitt liv, min kone Mokhiniso, med all min kjærlighet og takknemlighet over de frydefulle årene jeg har vært gift med henne.

Del I.

NATAL

1.

En enslig fasan flakset opp fra bakkeskråningen og strøk av sted så lavt at den nesten subbet gresset under flukten. Da den nådde bakkekammen, senket den vingene, strakte ut bena og dalte mot et nytt gjemmested. To gutter og en hund fulgte etter den oppover, hunden først med den røde tungen dinglende fra kjeften, og de to guttene — de var tvillinger — side om side etter den. Begge hadde mørke svetteflekker på kakiskjortene, for selv om Afrikas sol var på hell, var den ennå het.

Da hunden fikk teften av fuglen, stanset den skjelvende. Et kort øyeblikk stod den og snuste ferten inn, før den gikk i gang med å spore den opp. Den arbeidet kjapt, hit og dit med snuten mot marken, og bare ryggen og den travle halen var synlig over det brunsvidde gresset. Guttene nådde hunden igjen, gispende etter pusten, for det hadde vært en hard klatring oppover skråningen.

«Hold deg lenger ut til siden din så du ikke kommer i veien for meg,» ropte Sean andpusten til broren, og Gar-rick gjorde som han sa. Sean var langt den største av de to brødrene, et halvt hode høyere og atskillige kilo tyngre enn Garrick, noe som gav ham rett til å føre kommandoen. Sean vendte oppmerksomheten mot hunden igjen.

«Finn ham, Tinker! Flink gutt nå! Finn ham!»

Tinker logret med halen som tegn på at han hadde oppfattet oppfordringen, men ikke et Øyeblikk slapp den marken med snuten. Guttene fulgte hele tiden etter, spent på når fasanen ville lette. De holdt kastekjeppene sine klar og glemte nesten å puste av bare spenning, der de listet seg fremover. Så fikk Tinker se fuglen der den lå og trykket i gresset. Den gjorde noen byks fremover, bjeffet for første gang under jakten, og fasanen lettet. Den kom brasende opp av gresset med smellende vingeslag.

Sean kastet, men kerrien hans suste forbi fuglen, som klarte å svinge seg unna kjeppen, men i det korte øyeblikket da den klorte seg til luften med fortvilte vinger, kastet Gar-rick. Kerrien hans hvirvlet opp i luften med en susende lyd og traff den lubne brune fasankroppen med et klask. Fuglen stupte mot bakken under et dryss av fjær. Guttene etter den. Fasanen pilte av sted innover i gresset med den brukne vingen slepende, mens guttene ropte opphisset til hverandre under jakten. Så fikk Sean tak i den. Han brakk nakken dens og løftet leende den varme brune fasanen over hodet mens han ventet på at Garrick skulle nå frem til ham.

«Flott gjort, Garry! Den traff du så det sang.»

Tinker danset og hoppet opp for å få snuse på fuglen, og Sean senket den akkurat så meget at hunden nådde den med snuten. Men da den ville ta fasanen i kjeften, puffet Sean den bort og slengte fasanen bort til Garrick som festet den til beltet ved siden av de andre.

«Hvor langt tror du holdet var? Femten meter?» spurte Garrick. «Ikke så langt,» mente Sean. «Ti kanskje.»

«Jeg er sikker på at det var minst femten meter. Det var på lenger hold enn noen av dem du traff i dag.» Hellet hadde gjort Garrick djerv, og smilet på Seans ansikt sloknet.

«Jaså, du mener det?» sa han.

«Det mener jeg,» sa Garrick.

Sean strøk luggen bort fra pannen med håndbaken. Han hadde mykt, svart hår som alltid falt ned i øynene.

«Hva så med den jeg tok nede ved elven? Den var på minst dobbelt så langt hold.»

«Jaså, du mener det?» sa Garrick.

«Det mener jeg,» sa Sean hissig.

«Men hvis du er så god som du påstår, hvorfor bommet du da på denne? Du hadde første kast. Hva kom det av at du bommet?»

Nå var Sean blitt rød av sinne, og Garrick skjønte at han hadde gått for langt. Han rygget et skritt tilbake.

«Har du kanskje lyst til å vedde?» spurte Sean. Garrick var ikke helt klar over hva Sean ville vedde om, men han visste av erfaring at uansett hva det var, ville det ende med slagsmål. Det var sjelden Garrick virkelig vant et veddemål med Sean.

«Det begynner å bli sent, så det er best vi kommer oss hjem. Far kommer til å gi oss en omgang, hvis vi kommer for sent til middag.» Sean tenkte seg om litt, og Garrick grep sjansen og skyndte seg bort og tok kerrien sin og begynte å løpe hjemover. Sean satte etter ham, innhentet ham og løp forbi ham. Sean var alltid førstemann. Nå da han mente han hadde bevist at han var bestemann med kastekjeppen, var han mer forsonlig stemt, og over skulderen ropte han til broren: «Hva tror du fargen blir på føllet Gypsy får?»

Garrick godtok fredstilbudet med en viss lettelse, og begge begynte å drøfte både dette og andre livsviktige problemer, der de løp i jevnt småtrav hjemover. Slik hadde de løpt hele dagen, bortsett fra den timen de holdt rast på et skyggefullt sted ved elvebredden hvor de stekte et par fasaner.

Terrenget her oppe på høyplatået var et gressland som steg og falt, alt etter som de klatret oppover de slakke bakkene eller det bar nedover i dalsøkkene. Gresset rundt dem bølget i vinden — et mykt, tørt gress av farge som moden hvete. Det rakk dem til midjen. Bak dem og på begge sider bredte dette gresslandet seg ut så langt øyet rakk, men rett foran dem var en fjellskråning som stupte utfor som et fossefall, først bratt og siden slakere, helt til fjellplatået strømmet ut i Tugela-sletten. Langt ute på denne sletten løp Tugela-elven, men i dag var det dis i luften, så de kunne ikke se elven. På den andre siden av Tugela strakte Zululand seg langt nordover og 160 kilometer mot øst, helt til havet. Elven dannet grensen. Den bratte siden av fjellskråningen var furet av vertikale kløfter etter regntidens elver og bekker, og i disse kløftene vokste tette, olivengrønne krattskoger.

Tre kilometer ute på sletten lå farmen Theunis Kraal. Det store våningshuset med det vakre, stråtekte taket var bygd i hollandsk stil. I en liten innhegning såes noen hester, mange hester, for faren til tvillingene var en velstående mann. Fra den delen av farmen hvor de innfødte gårdsfolkene holdt til, steg blå røyk fra kjøkkenbålene og la seg som en dis i luften, og lyden av fjerne øksehogg nådde svakt opp til dem.

Sean stoppet på randen av skråningen og satte seg i gresset. Han trakk den ene foten opp i fanget og undersøkte den nakne, skitne fotsålen. I hælen var det et rundt sårhull etter en torn han hadde trukket ut tidligere på dagen. Nå var hullet fylt med jord og skitt. Garrick satte seg ved siden av ham.

«Jøss, det kommer til å svi godt når mor tar jod på,» sa Garrick skadefro. «Hun blir nødt til å pirke ut skitten med en nål. Jeg skal vedde på du kommer til å skrike — skrike deg hes.»

Sean overhørte ham. Han tok et gresstrå og pirket varsomt i såret. Garrick så nysgjerrig på ham. Det skulle meget til at tvillinger kunne være så ulike som disse to. Sean hadde alt begynt å få litt av en mannsskikkelse. Skuldrene begynte å bli brede og kraftige og de harde musklene å tre frem av den runde guttekroppen. Ellers var utseendet hans fullt av kontraster. Håret var svart, huden brunbrent av sol, munnen og kinnene var friske og røde av ungdom, og øynene hadde den indigoblå fargen som minnet om en skyggeflekk på en fjellsjø.

Garrick derimot var spinkel med smale ankler og håndledd som en jente. Håret, med dets ubestemmelige brunfarge, hang i tjafser i nakken, ansiktet var fregnet, og øynene og nesen var alltid rødlige av høysnue. Han iakttok Sean en stund mens broren forsøkte seg som kirurg, men så mistet han interessen og begynte i stedet å klø hunden under øret, hvilket fikk Tinker til et øyeblikk å holde inne den pesende pustingen sin og svelge et par ganger, der den satt og siklet med åpen kjeft. Så løftet Garrick hodet og stirret nedover den bratte skråningen. En av de krattbe-vokste kløftene endte like nedenfor der de satt. Plutselig holdt Garrick pusten.

«Se der nede, Sean — like ved siden av krattet!» Stemmen hans skalv av opphisselse.

«Hva er det?» Sean kikket brått opp. Så sperret han øynene opp.

«Hold Tinker!» Garrick tok hunden i halsbåndet og trakk hodet dens bort så han ikke skulle oppdage hva det var og begynne å gjø. «Det er den største inkonka jeg har sett,» sa Garrick åndeløst, men Sean bare stirret uten å svare.

Buskbukken kom forsiktig ut av det tette krattet. Det var en diger hann, nesten svart av elde. Flekkene på flanken var falmet som gamle krittmerker. Ørene var vaktsomt løftet, og de spiralformede hornene kneiste stolt. Den var stor som en ponni, der den trippet lett og fornemt ut i åpen mark. Så stanset den, snudde hodet til begge sider for å se om det var fare på ferde. Så travet den diagonalt nedover skråningen og forsvant i et annet elvefar. Et kort øyeblikk etterat den var forsvunnet, ble de to brødrene sittende tause og urørlige. Så begynte de plutselig å snakke i munnen på hverandre.

«Så du’n? Så du de horna?»

«Også så nær farmen uten at vi har visst noe om det.»

De reiste seg og begynte å prate i munnen på hverandre, og Tinker, som ble smittet av den opphissede stemningen, begynte å hoppe gjøende rundt dem, men det varte ikke lenge før Sean ropte til den gjennom bjeffingen og fikk situasjonen under kontroll igjen.

«Jeg skal vedde på at den har sitt faste tilholdssted der inne om dagen og bare kommer ut om natten. La oss gå ned og undersøke.»

Sean gikk foran nedover skråningen. Like inne i krattet, i en liten grønn hvelving under løvet hvor det var mørkt og svalt og bakken var dekket av et mykt løvteppe, fant de inkonkaens tilholdssted. Andre steder var marken hardtrampet av klover, og hist og her lå små møkkhauger. Det var ikke vanskelig å se hvor den hadde ligget, for rundt omkring lå små dotter av ragg med hår som var grå i tuppen. Sean bøyde seg og tok opp en dott.

«Hvordan skal vi klare å felle den?»

«Vi kunne grave en stor grop i bakken og sette kvasse stokker på bunnen,» foreslo Garrick ivrig.

«Hvem skal grave den? Du?»

«Du kan hjelpe til.»

«Det måtte iallfall være en diger grop,» sa Sean betenkt.

Begge tidde ved tanken på det harde slitet med å grave en slik grop.

«Vi kunne få med gutta fra byen og jage den med kastekjepper,» sa Sean.

«Synes du ikke vi har vært på mange nok jaktturer med dem? Minst hundre, og ennå har vi ikke klart å få has på en skarve duiker — for ikke å snakke om en inkonka.» Garrick tidde et øyeblikk før han fortsatte: «Dessuten husker du vel hva inkonkaen gjorde med Frank van Essen? Da den var ferdig med å stange ham, måtte de stoppe innvollene hans inn i magen på’n igjen.»

«Kanskje du er redd?» spurte Sean.

«Det er jeg slett ikke, det,» sa Garrick indignert, men fortsatte fort: «Jøss, det er snart mørkt. Det er best vi skynder oss hjem.»

De skyndte seg nedover skråningen.

2.

Sean lå i mørket og stirret mot den avlange, grå firkanten av vinduet på veggen midt imot. Han fikk ikke sove. Han tenkte på inkonkaen. Han hadde hørt foreldrene gå forbi ute på gangen, stemoren som sa et eller annet og faren som lo. Waite Courteney hadde en dyp, buldrende latter som minnet om torden i det fjerne.

Han hørte dem gå inn i soveværelset og lukke døren etter seg. Han satte seg opp i sengen. «Garry!» hvisket han. Intet svar.

«Garry!» Han tok en støvel og kastet den bort på broren. Det hørtes et grynt. «Garry!»

«Hva er det?» Garricks stemme var søvnig og irritert.

«Jeg tenkte bare på at i morgen er det fredag.»

«Ja, og hva så?»

«Mor og far drar inn til landsbyen. De kommer til å være borte hele dagen. Vi kunne låne haglbørsa og dra ut og skyte inkonkaen.»

«Har du gått helt fra vettet?» sa Garrick med redsel i stemmen. «Far ville kverke oss hvis han oppdaget at vi hadde lånt hagla.» Men i samme øyeblikk han sa det, var han klar over at han måtte finne bedre argumenter for å overbevise broren. Sean passet på å unngå straff av faren hvis det var mulig, men sjansen til å få ram på en inkonka oppveide selv all den julingen farens høyre arm kunne gi ham. Garrick ble liggende og glo ut i mørket uten å finne på noe å si.

«Men far har låst inn patronene.»

Argumentet var ikke dumt, men Sean hadde svaret på rede hånd.

«Jeg vet om to haglpatroner han har glemt å låse inn. De ligger i den store vasen i spisestuen. De har ligget der i over en måned.»

Garrick svettet. Han kunne nesten føle hvordan pisken rammet ryggen hans mens faren telte slagene — åtte, ni, ti!

«Nei, hør Sean, la oss finne på noe annet.»

Men Sean hadde alt maket seg godt til rette i sengen sin igjen. Beslutningen var tatt.

3.

Waite Courteney hjalp sin kone opp på forsetet i vognen og gikk rundt for å klatre opp på kuskesetet. Underveis stanset han for å klappe hestene. Så satte han hatten på den skallete issen. Han var en svær og kraftig mann, og vognen krenget under vekten av ham. Han grep tømmene, men snudde seg og sendte de to tvillingene på verandaen et blikk med munterhet i øynene over ørnenesen.

«Jeg ville sette pris på om de to herrene kunne klare å være alene noen timer mens mor og jeg er borte uten å finne på noe tull.»

«Ja, far,» svarte de i pliktskyldig kor.

«Og du Sean, hvis du absolutt vil klatre opp i det store gummitreet, så se til at du klarer det. Ikke gi opp.»

«Neida, far.»

«Og du, Garrick, la meg slippe flere eksperimenter med å lage krutt. Forstått?»

«Ja, far.»

«Og se ikke så uskyldige ut. Slikt skremmer vettet av meg.»

Waite lot pisken streife de blanke hesterompene, og vognen gjorde et rykk og kjørte ut på veien til Ladyburg.

«Han sa ikke noe om at vi ikke måtte røre hagla,» hvisket Sean dydig. «Nå får du stikke ut og passe på at ingen av gårdsfolkene er i nærheten. Hvis de oppdager oss, blir det bare bråk. Siden kan du lure deg bort under vinduet til rommet vårt, så skal jeg rekke deg børsa.»

Mens de trasket av gårde mot fjellskråningen, kjeklet de. Sean bar haglbørsa over skulderen med begge hendene rundt kolben.

«Det var jeg som fant på det,» sa Sean.

«Men det var jeg som først så inkonkaen,» protesterte Garrick, som var begynt å bli modig igjen. For hver meter de fjernet seg fra farmen, ble skrekken for represalier mindre.

«Det gjelds ikke,» sa Sean. «Det var jeg som først fant på dette med hagla, og derfor skal jeg skyte først.»

«Hvorfor skal det bestandig være deg som skal ha moroa?» spurte Garrick. Spørsmålet gjorde Sean illsint.

«Den gangen du fant haukereiret ved elven, da lot jeg deg klatre opp etter det, gjorde jeg ikke det kanskje? Og da du fant den vesle duiker-kalven, da lot jeg deg få mate den, gjorde jeg ikke kanskje?» sa han hissig.

«All right. Men jeg så inkonkaen først, og hvorfor skal ikke jeg ha lov til å skyte først?»

Stilt overfor en så håpløs halsstarrighet, tidde Sean, men han grep fastere rundt børsekolben. For å gå seirende ut av krangelen måtte Garrick ta haglgeværet fra ham. Dette visste Garrick og begynte å furte. Sean stanset mellom noen trær ved foten av fjellskråningen og så over skulderen på broren.

«Vil du være med å hjelpe til, eller skal jeg klare det alene?»

Garrick så ned i bakken og sparket til en kvist. Han snufset i nesen. Høysnuen var alltid verst om morgenen.

«Nå?» sa Sean.

«Hva er det du vil jeg skal gjøre, da?»

«Bli her og telle langsomt til tusen. Jeg tenker å lure meg en omvei opp skråningen og vente på inkonkaen der den kom ut i går. Når du har telt til tusen, kan du komme oppover kløften. Når du er halvveis oppe, skal du begynne å rope og huie. Da vil inkonkaen komme brasende ut av krattet, akkurat som i går. Forstår du?»

Garrick nikket litt betenkt.

«Tok du med lenken til Tinker?»

Garrick trakk lenken opp av bukselommen. Da hunden fikk se den, trakk den seg litt tilbake. Sean grep den i halsbåndet, og Garrick hektet lenken på. Hunden la ørene flatt bakover og så bebreidende på dem.

«Ikke slipp ham. Den gamle luringen av en inkonka vil bare komme til å stange ham i hjel. Nå kan du begynne å telle!» Sean begynte å klatre oppover. Han holdt seg godt utenom kløften. Gresset på den bratte skrenten var glatt under føttene, haglgeværet var tungt, grunnen var full av skarpe steiner. Sean slo stortåen til blods, men han klatret ufortrødent videre. I skogbrynet hvor de hadde funnet inkonkaens tilholdssted, hadde Sean merket seg et dødt tre. Han klatret et stykke forbi stedet, og like oppunder slutten på fjellskråningen hvor det bølgende gresset begynte som ville gjøre ham usynlig mot himmelen, stanset han andpusten. Han fant en passelig stor kampestein han kunne bruke til anlegg for geværet og bøyde seg ned bak den. Han støttet skjeftet mot steinen, tok sikte nedover og svingte løpet til begge sider for å forvisse seg om at skuddlinjen var klar. I fantasien så han hvordan inkonkaen ville komme løpende inn i synsfeltet og følte spenningen som en sit-ring som begynte i underarmen og forplantet seg opp til skuldrene og nakkeroten.

«Jeg må ta det rolig — han kommer nok ganske langsomt, kanskje bare i småtrav. Jeg skyter ham i skulderen,» hvisket han til seg selv.

Han brakk løpet ned, stakk patronene inn og smekket det på plass igjen. Han måtte bruke all den kraft han hadde i fingrene for å trekke de to kraftige hanene i spenn, men han klarte det, og dermed var begge løpene ladd. Han la geværet på kampesteinen foran seg og stirret nedover. Til venstre for ham lå elvefaret som et mørkegrønt søkk i fjellskråningen, og rett under ham lå det åpne gresslandet hvor inkonkaen ville komme til å passere. Han strøk utålmodig bort hårluggen, og nå var håret så vått av svette at det ble liggende på plass.

Minuttene gikk.

Hva fanken er det Garrick somler med? Han er av og til mer enn lovlig dum, mumlet han for seg selv, og straks etter hørte han Garricks rop nedenfra som et svar. Det lød svakt og fjernt, der det kom langt nede fra fjellskråningen og ble dempet av krattskogen. Så satte Tinker i å gjø, men uten begeistring. Også han furtet. Han likte nok ikke å være i band. Sean ventet med pekefingeren på den ene avtrekkeren mens han nistirret nedover mot skogbrynet. Garrick ropte igjen — og så kom inkonkaen brasende ut av krattet.

Den kom i full fart ut i åpen mark med snuten løftet så høyt at de lange hornene lå som strøket langs ryggen. Sean bikket kroppen over og fulgte den med siktet til han fant et punkt på skulderpartiet. Så fyrte han av det venstre løpet. Rekylen var så kraftig at han vaklet bakover. Braket ljomet i ørene, og kruttrøyken blåste i fjeset hans. Bukken gikk over ende i gresset, mekret som en sau og sparket med bena under dødskampen.

«Jeg fikk den,» skrek Sean. «Jeg tok den på første skudd, Garry! Garry, jeg klarte den, jeg klarte den!»

Tinker kom byksende ut av krattet, slepende Garry etter seg i lenken, og Garry fortsatte å rope. Sean begynte å løpe nedover skråningen. En stein gled under foten hans, og han falt. Geværet fløy ut av hånden hans, og det andre skuddet gikk av. Braket var voldsomt.

Da Sean kom seg opp igjen, satt Garrick i gresset og jamret seg. Skuddet hadde truffet ham i leggen. Kjøttet i tykkleggen var revet opp i et krater, så den hvite beinpipen skinte hvitt inne i såret, mens blodet sprøytet i en mørk, tykk strøm.

«Jeg mente det ikke… Du gode Gud, Garry, jeg mente det ikke. Jeg kom til å gli. Du må tro meg, jeg gled.»

Også Sean stod der og glodde på benet. Ansiktet hans hadde mistet all farge, og øynene var store og mørke av redsel. Blodet fortsatte å sprøyte ut i gresset.

«Stans blødningen! Sean, stans den!»

Sean ravet bort til ham. Han hadde lyst til å kaste opp, men han rev av seg beltet og bandt det rundt benet. Blodet føltes varmt og klebrig på hendene hans. Han brukte tollekniven til å vri beltet stramt. Etter hvert som han vred til, fløt blodet saktere.

«Å, Sean, det gjør så vondt, det gjør så vondt…» Ansiktet til Garrick var hvitt som voks, og han begynte å skjelve av sjokket han hadde fått.

«Jeg skal hente Joseph,» stammet Sean. «Vi kommer tilbake så fort vi bare kan. Å Gud, jeg er så lei meg for dette.» Sean sprang opp og begynte å løpe nedover, snublet, falt og løp videre.

De kom tilbake før det var gått en time, Sean i spissen for tre zuluer fra farmen. Joseph, kokken, hadde med seg et ullteppe. Han tullet det rundt Garrick, løftet ham opp i armene og bar ham nedover. Garrick besvimte da benet hans begynte å dingle. Sean så utover sletten. Det hang en liten støvsky over Ladyburgveien. En av stallguttene hadde ridd av gårde for å hente Waite Courteney.

De ventet på verandaen da Waite Courteney kom tilbake til farmen. Garrick hadde kommet til bevissthet igjen. Han lå på sofabenken. Ansiktet hans var hvitt, og blodet hadde trukket seg gjennom ullteppet. Også Josephs kokkeklær var tilsølt med blod, og Sean hadde størknet blod på hendene. Waite skyndte seg opp på verandaen, bøyde seg over Garrick og løftet på ullteppet. Et kort øyeblikk ble han stående og stirre på benet. Så dekket han det varsomt til igjen.

Han tok Garrick i armene og bar ham ned til vognen. Joseph fulgte etter og hjalp til med å få plassert Garrick på baksetet og støttet ham opp, mens stemoren tok benet i fanget for å hindre at det beveget seg under kjøreturen. Waite klatret kjapt opp på kuskesetet og grep tømmene, men før han satte vognen i gang, snudde han seg og så på Sean som fremdeles stod på verandaen. Han sa ikke noe, men øynene hans var så fryktelige at Sean ikke orket møte blikket hans. Så begynte Waite å peise løs på hestene, og av sted bar det til Ladyburg. Waite så ut som en vanvittig der han kjørte.

Sean ble stående og se etter dem. Snart var de forsvunnet mellom trærne, men Sean ble likevel stående. Så snudde han seg brått og styrtet inn. Litt etter kom han stormende ut av kjøkkendøren, over gårdsplassen og inn i rommet hvor seletøyet hang. Han rev til seg et bissel og tøyle fra en knagg, løp ut til innhegningen og valgte ut en rødbrun hoppe som han fikk drevet opp i et hjørne og lagt bissel på. Så svingte han seg opp på hesteryggen.

Han hogg leggene i flankene på hesten, drev den til sprang over grinden, svaiet bakover da hesten steilet under ham og tumlet forover da den kom ned. Så fikk han balansen igjen, tvang hestens hode i riktig retning og galopperte ut på veien til Ladyburg.

Det var tretten kilometer inn til byen, og Waite og de andre nådde frem før Sean. Han fant vognen utenfor kon-sultasjonsstuen til doktor van Rooyen. Hestene var andpustne og drivvåte av svette. Sean gled ned fra hesteryggen, skyndte seg oppover trappen til kontoret og skjøv døren forsiktig opp. Han møtte en søtlig stank av kloroform. Garrick lå på operasjonsbordet. Waite og stemoren stod på hver sin side av ham, og doktoren holdt på å vaske hendene sine i et emaljert fat borte ved veggen. Ada Courteney gråt stille med ansiktet oppløst i tårer. Alle stirret på Sean der han stod i døråpningen.

«Kom hit,» sa Waite med tonløs stemme. «Kom hit og still deg ved siden av meg. De skal amputere benet til bror din, og jeg akter ved Gud å la deg være vitne til alt sammen.»

4.

De kjørte Garrick hjem til Theunis Kraal samme kveld. Waite kjørte langsomt og forsiktig, og Sean kom ridende et godt stykke bak dem. Han frøs i den tynne kakiskjorten og følte seg kvalm og elendig etter det han hadde sett. Han hadde blå flekker på overarmen etter det harde grepet til faren som hadde tvunget ham til å se på.

De innfødte på farmen hadde tent lyktene på verandaen. De stod tause og bekymrede i skyggen og ventet. Mens Waite bar den innsvøpte skikkelsen oppover trappen, ropte en av dem med dempet stemme på zulu:

«Hva med benet?»

«Det er borte,» svarte Waite barskt.

De sukket dempet, og stemmen ropte igjen og spurte:

«Har han det bra?»

«Han er i live,» sa Waite.

Han bar Garrick inn på rommet de holdt reservert som gjeste- og sykeværelse. Han stanset midt på gulvet med gutten i armene mens hans kone la nye lakener på sengen. Så la han gutten varsomt ned på sengen og dekket over ham.

«Er det noe mer vi kan gjøre?» spurte Ada.

«Vente.»

Ada famlet etter hånden hans. «Kjære Gud, la ham få lov til å leve,» hvisket hun. «Han er jo bare et barn.»

«Det var Seans skyld!» Waite flammet brått opp i raseri. «Garry ville aldri ha funnet på dette på egenhånd.» Han forsøkte å fri hånden sin fra hennes.

«Hva har du tenkt å gjøre?» spurte hun.

«Gi ham pryl. Jeg skal flå huden av ham med pisken.»

«Nei, nei, gjør ikke det! Vær snill!» bad hun.

«Hva sier du?»

«Han har hatt det vondt nok. Så du ikke ansiktet hans?»

Skuldrene til Waite sank sammen, han virket plutselig så trett og satte seg i armstolen ved siden av sengen. Ada strøk ham over kinnet.

«Jeg skal bli her hos Garry. Du må gå og få deg litt søvn, kjære.»

«Nei,» sa Waite.

Hun satte seg på armlenet ved siden av ham, og Waite la armen rundt livet hennes. Da det var gått en stund, sov de begge der de satt ved sykesengen, tett sammen som om de søkte trøst hos hverandre.

5.

Det var en ond tid som fulgte. Det var som om Garricks sjel hadde mistet sin forankring i den glade, friske gutten han hadde vært, for å styrte ut i feberens hete fantasiland. Pusten ble kort og hivende, og det feberhete hodet kastet seg frem og tilbake på puten. Han skrek og ynket seg der han lå i den store sengen. Benstumpen løftet seg rykkvis og sint, og stingene var sydd så stramt at det så ut som de ville rive det svulne kjøttet i stykker. Materien fløt gul og illeluktende ned på lakenet.

Ada våket over ham dag som natt. Hun tørket svetten av ansiktet hans og holdt glasset for munnen hans så han fikk litt å drikke, og når feberfantasien raste som verst, snakket hun beroligende til ham. Øynene hennes hadde sunket dypt inn i øyenhulene av bekymring og mangel på søvn, men hun ville ikke forlate sykesengen. Waite orket ikke oppholde seg der inne. Han hadde som mannfolk flest skrekk for smerter og lidelser. Hvis han var der lenger tid av gangen, følte han at han holdt på å kveles. Omtrent hver halvannen time kom han en tur inn og stod ved sengen. Så snudde han seg bort og gikk tilbake til sin rastløse vandring rundt i husets korridorer.

Også Sean holdt seg innendørs. Enten satt han på kjøkkenet eller i en krok på verandaen. Ingen snakket med ham, ikke engang tjenestefolkene. De gangene han forsøkte å lure seg inn til Garrick, ble han jaget bort. Han var alene med den skyldiges forferdelige ensomhet. For at Garrick kom til å dø, forstod han på den onde stillheten som hang over Theunis Kraal. Ingen pratet mer, ingen klirring hørtes fra kjøkkenet, ingen dyp rungende latter fra faren, ja selv hundene virket tause og kuede. Døden nærmet seg Theunis Kraal. Han kunne lukte den når de kom ut fra sykeværelset med lakenene. Det var en lukt av moskus, av dyrekropp. Stundom kunne han nesten se døden som en skygge i periferien av synsfeltet. Den hadde ingen form, den var selve mørket og kulden som langsomt og ubønnhørlig reiste seg rundt huset og samlet krefter før den trengte inn og tok broren fra ham.

Den tredje dagen kom Waite Courteney ut av sykerom-met, styrtet gjennom huset, ut på gårdsplassen og bort til stallbygningen. «Karlie!» brølte han. «Hvor er du? Sal på Rooiberg! Skynd deg, menneske, skynd deg for pokker. Han dør. Hører du, han dør!»

Sean rørte seg ikke der han satt ved veggen like ved kjøkkendøren. Han klemte bare armen litt hardere rundt halsen på Tinker, og hunden stakk den kjølige snuten sin borti kinnet hans. Han så faren hoppe opp på hingsten og ri bort. Hovene dundret av sted mot Ladyburg. Da faren var forsvunnet, reiste Sean seg og listet seg inn i huset. Han stanset utenfor døren til Garricks rom og lyttet. Så åpnet han den forsiktig og smatt inn. Ada snudde det trette ansiktet mot ham. Hun så nesten gammel ut der hun satt, enda hun bare var fem og tredve år, men det mørke håret hennes var strøket nett tilbake og festet med en liten nakkeknute, og kjolen hennes var nyvasket og ren. Hun var ennå en vakker kvinne, selv nå da hun var så trett og utkjørt. Det var noe mildt i hennes vesen, en godhet som selv ikke lidelse og sorg kunne forstyrre. Hun rakte hånden ut mot ham, og Sean gikk bort og stilte seg ved siden av henne og så ned på Garrick. Nå forstod han at faren hadde god grunn til å hente doktoren. Døden var i rommet — sterk og iskald ruvet han over sykesengen. Garrick lå helt stille. Ansiktet hans var gult, øynene lukket og leppene var tørre og sprukne.

All ensomheten og skyldfølelsen kom med ett veldende opp i ham, og han brast ut i en sår, hulkende gråt. Han falt ned på kne, la ansiktet i Adas fang og lot gråten få fritt utløp. Det var den siste gangen han skulle gråte i sitt liv, og han gråt slik menn gråter, smertefullt og hulkende som om noe ble slitt i stykker inne i ham.

Waite Courteney kom hjem med doktoren. Enda en gang ble Sean sendt ut og døren til sykeværelset stengt. Hele natten hørte han at de drev på med Garrick, hørte mumlende stemmer og skritt over gulvet. Om morgenen var krisen overstått. Feberen hadde gitt seg, og Garrick var i live. Men det var også bare så vidt, for øynene var sunket inn til to mørke huller. Hverken legemlig eller sjelelig skulle Garrick noensinne komme helt over den brutale lemlestelsen.

Det gikk langsomt fremover — det tok en hel uke før han klarte å spise uten å bli hjulpet. Da han fikk tilbake stemmens bruk, var Sean den første han spurte etter.

Og Sean, som ennå følte seg sønderknust, satt hos broren mange timer i trekk. Men når Garrick sovnet, snek han seg ut, tok fiskestangen eller kastekjeppene sine og drog ut på velden, det vidstrakte gresslandet, med Tinker som en glad og bjeffende kamerat. Det fortalte noe om hvor dypt Sean angret når han kunne orke å sitte innesperret i et rom så lenge om gangen. Bare det å sitte stille gnaget ham som seletøy på en ung fole. Det klødde og brant inne i ham av innestengt energi, og hele tiden var tankene hans på vidvanke.

Så kom den dagen da Sean måtte tilbake til skolen igjen. Han skulle dra tidlig om mandag morgen, mens det ennå var mørkt ute. Garrick lå og lyttet til de mange lydene som fortalte at nå skulle de snart av sted — hestene som vrinsket utenfor og stemmen til Ada innefra spisestuen som gjentok formaningene: «Jeg har lagt en flaske hostemikstur under skjortene dine. Den får du gi til Fraülein, så sørger hun nok for at du tar den når du blir forkjølet.»

«Javel, mor.»

«Og det ligger seks undertrøyer i den lille kofferten. Du skal skifte undertrøye hver dag.»

«Undertrøyer er noe ordentlig kvinnfolktull.»

«Du har å gjøre som du blir tilsagt, unge mann!» Det var farens stemme. «Hold dine meninger for deg selv. Vi må se til å komme av gårde hvis jeg skal rekke å få deg inn til byen klokken syv.»

«Kan jeg få si adjø til Garry?»

«Du sa jo adjø til ham i går kveld. Han sover sikkert ennå.»

Garrick åpnet munnen og skulle til å rope, men han innså at stemmen hans ikke var sterk nok til å bære frem. Han ble liggende stille og lyttet til lydene innefra spisestuen, stolene som skrapte mot gulvet, og siden skrittene bortover og ut på verandaen, stemmene som hevet seg da de ropte adjø, og til slutt lyden av hjulene som gnurte mot gruset da de rullet nedover gårdsveien. Det ble svært stille etter at Sean og faren hadde kjørt.

Siden ble weekendene de eneste lyspunktene i tidens ensformige gang. Garrick lengtet etter dem, og når en weekend var over, føltes det som en evighet til neste. Tiden går langsomt for unge mennesker som er syke. Ada og Waite forstod hvordan han følte det. De flyttet meget av familie-samværet inn i sykeværelset. De tok to store skinnstoler fra dagligstuen og plasserte dem på hver side av sengen, og der tilbragte de kveldene. Waite satt gjerne med snadden i munnen og med et glass konjakk foran seg, mens han teljet og spikket på et treben han hold på å lage. Ada var opptatt med strikketøyet sitt. Av og til lo Waite sin rungende latter, og begge gjorde sitt for å få kontakt og oppmuntre Garrick. Kanskje det var nettopp denne bevisste anstrengelsen som gjorde at det ikke lyktes helt. Eller er det kanskje helt ugjørlig å nå tilbake gjennom alder og år og få virkelig kontakt med barnets sinn? Det er alltid liksom en reservasjon til stede — en mur mellom den voksne og barnets hemmelige verden. Garrick lo når de lo, og pratet med dem, men det var ikke det samme som når Sean var der. Om dagen måtte Ada ta seg av husets mange gjøremål, og Waite hadde sitt å passe med driften av farmen som hadde sine 60.000 mål beiteland og en kvegflokk som talte to tusen dyr. Dagen var derfor den tid på døgnet da Garrick følte seg mest ensom. Hvis han ikke hadde hatt bøkene å ty til, ville han ikke ha klart det. Han leste alt Ada kom med til ham, Stevenson, Swift, Defoe, Dickens, ja til og med Shakespeare. Han forstod ikke så meget av det, men han leste glupsk, og det skrevne ords opium hjalp ham gjennom de lange dagene mens han ventet på at Sean skulle komme hjem igjen.

Når Sean endelig kom, var det som om det gikk et stormkast gjennom huset. Det smalt i dører, bikkjene gjødde, tjenestefolkene kjeklet og føtter klapret ute i gangen. De fleste av disse lydene stammet fra Sean, men ikke alle. Han hadde også kamerater med, skolekamerater inne fra byen. Også de aksepterte Seans autoritet, og det ikke bare på grunn av Seans knyttnever, men også på grunn av latteren hans og den følelse av liv og spenning han bragte med seg. De kom i flokkevis ut til Theunis Kraal den sommeren, av og til så mange som tre stykker på samme ponnien. Ben-stumpen til Garrick var blitt litt av et trekkplaster.

«Der kan dere se hvordan doktoren har sydd det sammen,» kunne Sean si og peke på de lyserøde arrene etter stingene.

«Tror du jeg kan føle på det?»

«Ja, men gjør det forsiktig, ellers kan såret gå opp igjen.» Garrick hadde aldri vært gjenstand for så stor oppmerksomhet. Han strålte av glede der han så på de alvorlige, undrende guttefjesene rundt ham.

«Det føles så underlig — så varmt liksom?»

«Var det vondt?»

«Hvordan kuttet de benet av? Med en øks?»

«Nei.» Sean var den eneste som av selvsyn kunne gi en teknisk utredning om amputeringen. «Det ble gjort med en sag. Akkurat som når du sager av en stokk.» Sean gjorde en sagende bevegelse med hånden.

Men selv et så fascinerende emne kunne ikke holde interessen deres lang tid om gangen, og snart begynte de å bli rastløse.

«Hør, Sean, Karl og jeg vet om et duereir. Har du lyst til å se det?» Eller: «La oss gå ut og fange frosker.»

Så hendte det at Garrick med fortvilelse i stemmen, inn-skjøt:

«Har dere lyst til å se på frimerkesamlingen min? Den ligger der borte i skapet.»

«Jo, men vi så den jo siste gang vi var her. Nei, kom da, gutter, så går vi.»

Akkurat i slike øyeblikk kom Ada, som hadde lyttet til samtalen, gjennom den åpne kjøkkendøren med maten, koeksusters, stekt i honning, sjokoladekaker med pepper-mynteglasur, vannmeloner, konfyt, og et halvt dusin andre lekkerbiskener. Hun visste at de ikke ville gå før alt var spist, og hun visste også at mavene ville merke at de hadde spist, men det var å foretrekke fremfor at Garrick skulle bli liggende alene igjen og lytte etter de andre som red oppover til høylandet.

Disse weekendene gikk bare så altfor fort og var borte som et åndepust, og så var det å begynne på en ny hverdag igjen i en ny lang uke. Det gikk åtte av disse triste ukene før doktor van Rooyen gav ham lov til å sitte ute på verandaen om dagen, og dermed ble utsikten til virkelig å bli frisk igjen en realitet for Garrick. Trebenet, som faren holdt på med, var nesten ferdig. Han laget en lærhylse som benet kunne stikkes ned i, og festet den til treet med flate kopper-nagler. Han gjorde seg stor flid med det, formet læret nøyaktig og tilpasset stroppene som skulle holde trebenet på plass. I mellomtiden øvde Garrick seg på verandaen med å hinke på et ben med armen rundt Adas skulder, mens han bet tennene så hardt sammen av konsentrasjon at fregnene trådte frem i ansiktet hans som ikke hadde sett sol på lang tid. To ganger hver dag satte Ada seg på en pute foran stolen hans og masserte benet med denaturert sprit for å herde det til den første kontakten med lærhylsen.

«Jeg skal vedde på at Sean kommer til å bli overrasket når han får se meg trave rundt igjen.»

«Det kommer vi alle til å bli,» sa Ada. Hun så opp fra benet hans og smilte.

«Kan jeg ikke få prøve det nå med en gang? Så kan jeg dra på fisketur med Sean når han kommer hjem på lørdag.»

«Du må ikke ha altfor store forventninger, Garry. Det kommer ikke til å bli lett i begynnelsen. Du må først venne deg til å bruke det. Det er med det som med å lære å ri. Husker du ikke hvor mange ganger du falt av før du lærte å sitte i salen?»

«Men kan jeg ikke begynne nå?»

Ada tok spritflasken, helte litt sprit i hånden og gned benstumpen. «Vi får nok vente til doktoren sier du kan begynne. Det blir ikke lenge til nå.»

Det ble det heller ikke. Da doktoren hadde vært der neste gang, snakket han med Waite mens de gikk bortover til doktorens vogn.

«Du kan la ham prøve seg på trebenet, det vil gi ham noe å sysselsette seg med. Men pass på at han ikke tar det for hardt til å begynne med og får gnagsår. Vi må unngå en ny infeksjon.»

«Treben.» Det stygge ordet gjallet i hjernen på Waite mens han så etter doktorvognen som kjørte bort. Treben! Han knyttet hendene og holdt dem inn til siden, for han ønsket ikke å snu seg og se det rørende, ivrige ansiktet på verandaen bak seg.

6.

«Er du sikker på at det ikke klemmer noe steds?» Waite satt på huk foran stolen hvor Garrick satt, og tilpasset tre-benet mens Ada stod ved siden av ham.

«Jada, la meg forsøke det nå. Jøss, hvor overrasket Sean kommer til å bli. Kanskje kan jeg bli med ham på skolen mandag.» Garrick var så ivrig at han skalv.

«Vi får se,» mumlet Waite nøytralt. Han reiste seg og gikk rundt stolen.

«Du får støtte ham i den andre armen, Ada! Hør nå, Garry, jeg vil først du skal få en følelse av hva det er. Vi hjelper deg opp, så kan du prøve å stå på det og holde balansen. Forstår du?»

Garrick nikket ivrig.

«All right. Så prøver vi å reise oss.»

Garrick trakk benet innunder seg. Det skrapte mot gulvet. Så løftet de ham opp, og han la kroppstyngden på det.

«Se på meg. Jeg står på det. Nei, se, jeg kan stå på det.»

Ansiktet hans glødet av iver. «La meg forsøke å gå på det. Slipp! La meg gå.»

Ada skottet bort på mannen, og han nikket. Sammen støttet de Garrick mens han gikk bortover. Han snublet et par ganger, men de hjalp ham så han ikke falt. Dunk, dunk, dunk, sa det i gulvet. Før de nådde enden av verandaen, hadde Garrick lært å løfte benet høyt og svinge det fremover. De snudde, og på tilbakeveien til stolen snublet han bare en gang.

«Det er fin-fint, Garry, du klarer det flott,» lo Ada.

«Det varer ikke lenge før du klarer å gå alene,» sa Waite og smilte lettet. Han hadde nesten ikke tort håpe at det skulle gå så lett. Garrick la merke til farens ord. «La meg stå alene på det nå straks.»

«Ikke i dag, gutten min, du har klart nok i dag.»

«Å, far, vær så snill. Jeg skal ikke prøve å gå på det, bare å stå. Du og mor kan stå klar til å gripe meg hvis jeg skulle falle. Vær så snill, far, vær så snill!»

Waite så betenkt ut, men Ada bad for gutten. «La ham forsøke, han klarte alt det andre så fint. Det vil bare styrke hans selvtillit.»

«All right. Men du må ikke forsøke å gå,» samtykket Waite. «Er du klar, Garry? Så slipper vi.» De slapp ham forsiktig. Han svaiet lett, og de skyndte seg å gripe ham.

«Jeg klarer det fint. Slipp meg!» Han smilte tillitsfullt til dem, og nok en gang slapp de ham. Et øyeblikk stod han rett og støtt, men så senket han blikket mot gulvet, og smilet frøs på ansiktet hans. Han var alene på et høyt fjell, og han følte et kvalmende sug i mellomgulvet av svimmelhet, og han var redd, uforklarlig, panisk redd. Han tok en voldsom overhaling, og før de fikk grepet ham, trengte et fryktelig skrik seg frem av strupen hans: «Jeg faller, ta det bort, ta det bort.»

De fikk så vidt reddet ham ned på stolen.

«Ta det bort! Jeg faller!» fortsatte han å skrike, og skrikene skingret i ørene på Waite mens han rev stroppene av som holdt trebenet festet.

«Det er av nå, Garry, du er trygg, jeg holder deg.» Waite la armene rundt ham og klemte ham inntil den store, trygge kroppen sin, men Garry kjempet vettskremt for å komme løs og fortsatte å skrike.

«Bær ham inn på soveværelset,» sa Ada inntrengende, og Waite løftet gutten opp og skyndte seg inn med ham.

Det var da Garrick for første gang fant sitt tilfluktsted. I det øyeblikk at angsten ble så sterk at han ikke kunne bære den, var det som om noe rørte seg inne i hodet hans, noe som flagret bak øynene hans som vingene på en nattsvermer. Det kom noe grått og dunkelt foran øynene hans som om han befant seg i en tåke. Og denne tåken tetnet, helt til den utvisket all lyd og alt lys, og inne i denne tåken var det varme — varme og trygghet. Der kunne intet nå ham, for den svøpte seg om ham og beskyttet ham.

«Jeg tror han sover,» hvisket Waite til Ada, men det var en undertone av forvirring i stemmen hans. Han stirret granskende på guttens ansikt og lyttet til pusten hans.

«Det hele gikk så fort — det virket ikke naturlig. Og likevel ser han all right ut.»

«Tror du vi bør hente doktoren?» spurte Ada.

«Nei.» Waite rystet på hodet. «Jeg skal bare bre litt over ham, og så blir jeg hos ham til han våkner.»

Garry våknet sent på ettermiddagen, satte seg opp og smilte til dem som om ingenting var hendt. Han virket uthvilt, litt forlegen men glad, og tok godt til seg av aftensmaten de gav ham. Ingen nevnte noe om benet. Det var nesten som om Garrick hadde glemt det.

7.

Neste fredag ettermiddag kom Sean hjem. Han hadde fått blått øye, og det var tydeligvis ikke av ny dato, for det hadde alt begynt å bli gulgrønt. Han var svært forbeholden med å gi opplysninger om hvordan han hadde fått det. Han hadde også med seg en del fluesnapperegg som gave til Garrick, og — i en pappeske — en høyst levende slange som Ada straks felte sin dødsdom over til tross for Seans lidenskapelige forsvarstale. Og endelig hadde han med seg en bue av M’senga-tre, som etter Seans mening var det beste treslaget å lage bue av.

Hans ankomst bragte med seg den vanlige brå forandringen i dagliglivet på Theunis Kraal — flere lyder, mer liv og latter.

Om kvelden ble det disket opp med stor stek og hel-stekte poteter. Det var yndlingsretten til Sean, og han åt som en utsultet kvelerslange.

«Ikke stopp så mye mat i munnen på en gang,» formante faren ham, der han satt ved enden av bordet, men det var vennlig mildhet i stemmen hans. Han hadde ikke lett for å legge skjul på hvem han likte best av de to guttene. Sean godtok formaningen i samme ånd som den ble gitt. «Far, tispa til Frikkie Oberholster har fått hvalper. Seks stykker.»

«Hva har du lært for noe på skolen i uken som gikk?» spurte Ada. Det var et vemmelig spørsmål. Sean lærte ikke mer enn akkurat det som var nødvendig for å unngå ubehageligheter. Ikke et grann mer.

«A, det var mye rart,» svarte han svevende og forsøkte å pense samtalen inn på noe annet. «Er du ferdig med trebenet til Garry, far?»

Det ble stille. Garricks ansikt ble uttrykksløst, og han stirret ned i tallerkenen. Sean stoppet i seg en halv potet og snakket med mat i munnen.

«Hvis du har gjort det ferdig, kunne jeg og Garry dra på fisketur opp til fossen i morgen.»

«Ikke snakk med mat i munnen,» avbrøt Waite ham unødig barskt. «Du spiser som en gris.»

«Unnskyld, far,» mumlet Sean. Resten av måltidet foregikk i pinlig taushet, og straks de var ferdig, gikk Sean og Garrick inn på soveværelset. Garrick hinket bortover gangen med den ene hånden støttet mot veggen for å holde balansen.

«Hvorfor ble far så flyende sint?» spurte Sean ergerlig, straks de var alene.

«Jeg vet ikke.» Garrick satte seg på sengekanten. «Det hender han farer opp for ingenting — det vet du jo.»

Sean trakk skjorten av seg, krøllet den sammen til en bylt og kylte den i veggen.

«Det er best du tar opp skjorten ellers blir det bråk,» formante Garrick ham mildt. Sean lot buksene falle og sparket dem etter skjorten. Da han hadde fått utløp for sinnet sitt, ble han straks i bedre humør. Han gikk bort og stilte seg naken foran Garrick.

«Se her,» sa han stolt. «Hår på brystet.»

Garrick så nærmere etter. Jo, det lot seg ikke nekte at det virkelig var hår.

«Men det er ikke så mange.» Garrick kunne ikke skjule det misunnelige tonefallet.

«Jeg skal i hvert fall vedde på at det er flere enn du har,» sa Sean med utfordring i stemmen. «La oss telle etter.»

Men her visste Garrick at han ubønnhørlig ville tape. Han reiste seg, hinket over gulvet, og mens han støttet seg til veggen med den ene hånden, bøyde han seg og tok opp klærne Sean hadde slengt fra seg, hinket bort og la dem i skittentøyskurven ved døren. Mens Sean iakttok ham, kom han til å tenke på det spørsmålet han ennå ikke hadde fått noe svar på.

«Har du fått ferdig trebenet ditt, Garry?»

Garry snudde seg langsomt, svelget og nikket med et kort rykk med hodet.

«Hvordan var det? Har du forsøkt det?»

Igjen følte Garrick hvordan angsten kom over ham. Han snudde ansiktet fra den ene siden til den andre som om han lette etter en vei å komme ut. Så hørtes skritt i gangen utenfor. Sean nappet lynkjapt nattskjorten til seg, smøg den over hodet og smatt ned mellom lakenene. Garry stod fremdeles borte ved skittentøyskurven da faren kom inn. «Gå nå og legg deg, Garrick. Hvorfor er du oppe ennå?»

Garrick skyndte seg bort til sengen, og faren kastet et blikk bort på Sean. Gutten smilte til ham med all den sjarm det kjekke guttefjeset hans kunne prestere, og farens alvorlige ansikt lot seg formilde til et smil. «Hyggelig å ha deg hjemme igjen, gutt.» Det var uråd å være langsint på Sean.

Faren grep tak i luggen hans. «Og nå vil jeg ikke høre noen prating her inne til langt på natt etterat lampen er slokt. Forstått?»

Han rusket Seans hode frem og tilbake på en vennlig og kameratslig måte, og følte seg forlegen over sin egen øm het for sønnen.