WILBUR SMITH

En spurv til jorden

WILBUR SMITH

En spurv til jorden

Oversatt av Axel Seeberg

Denne boken er tilegnet juvelen i mitt liv, min kone Mokhiniso, med all min kjærlighet, og i takknemlighet over de frydefulle årene jeg har vært gift med henne.

En himmel farget som gamle sår hang lavt over Frankrikes slagmarker og rullet med tung verdighet mot de tyske linjene.

Brigadiergeneral Sean Courtney hadde vært fire vintre i Frankrike, og med kvegmannens og farmerens blikk kunne han nå spå været her nesten like sikkert som i sitt hjemlige Afrika.

«Det blir snø til natten,» brummet han, og løytnant Nick van der Heever, daghavende offiser, gløttet på ham over skulderen.

«Skulle ikke forbause meg, sir.»

Van der Heever var tungt lastet. Utenom rifle og webbutstyr hadde han en vadsekk over skulderen, for general Courtney var på vei til middag som gjest i 2. bataljons messe. I dette øyeblikk var obersten og offiserene i 2. bataljon fullstendig uvitende om den forestående ære, og Sean så flirende frem til panikken som hans uanmeldte ankomst ville skape. Reiseveskens innhold ville bli en liten kompensasjon for sjokket, for den rommet et halvt dusin klunkeflasker Haig og en feit gås.

Fremdeles glisende trasket han bak dagoffiseren med frakkeskjøtene flagrende rundt puttisbena, og et silkeskjerf rundt hodet under suppetallerken-hjelmen. Plankene gynget under ham, og den klissete søla gurglet sugende da de to passerte.

Denne frontlinjen var ukjent, brigaden hadde gått i stilling for mindre enn én uke siden, men stanken var som ellers. Muggen lukt av jord og søle, råtnende kjøtt og kloakk, med drag av krutt og høyeksplosiver hengende i.

Skyttergravene var tomme de siste fire hundre meterne, ikke en levende sjel hadde de passert i virvaret av høye jordvoller.

«Best vi tar en titt, Nick.»

«Jeg skal gjøre det, sir.» Van der Heever speidet forover og fant det han så etter. Ved neste kryss var en stige festet til vollen, den nådde opp til toppen av brystvernet med sandsekkene. Han begynte å gå mot den.

«Forsiktig, Nick,» ropte Sean etter ham.

«Ja vel, sir,» svarte den unge offiseren og satte riflen fra seg før han klatret opp.

Sean regnet med at de ennå var tre-fire hundre meter fra frontlinjen, og det mørknet fort. Under skyene var himmelen fløyels-purpur, elendig skytebelysning, og han visste at van der Heever var en erfaren kriger tross sin unge alder. Han ville være kjapp som en røyskatt som kikker ut av hullet sitt når han speidet over kanten. Sean så ham stå sammenhuket øverst på stigen, løfte hodet et kort øyeblikk for å ta et rundskue, og dukke igjen.

«Åsen ligger for langt til venstre,» ropte han ned. «Jeg tar en titt til.» Og han løftet hodet igjen.

Mausergeværet har et eget smell, en hard, ufyselig lyd som Sean hadde hørt så ofte at han med stor nøyaktighet kunne beregne avstand og retning.

Dette var et enkeltskudd fra snaue fem hundre meter, nesten rett forfra.

Van der Heevers hode fløy bakover som om han hadde fått et kjeveslag, og stålet i hjelmen runget som en gongong. Hakestroppen brast da den runde hjelmen virvlet i luften, ramlet ned på plankedørken og trillet ned i en grå sølepytt.

Van der Heevers hender knuget øverste stigetrinn et øyeblikk, så åpnet de kraftløse fingrene seg og han falt baklengs og tungt ned i skyttergraven med frakken bølgende rundt seg.

Hva slags skyting var dette? Fem hundre meter i denne elendige belysningen, bare et kort glimt av et hode med hjelm over brystvernet, tre sekunder til å sette avstand og sikte, deretter et nytt øyeblikk for å brenne av da hodet dukket opp igjen. Tyskeren som skjøt var enten toppskytter med refleks som en leopard, eller den heldigste snikskytteren på vestfronten.

Denne tanken streifet ham såvidt da han bykset frem og knelte ved siden av offiseren. Han snudde ham, og kjente det kvalmende suget i maven og det kalde grepet rundt brystet.

Kulen var gått inn i tinningen og ut bak motsatt øre.

Sean løftet det istykkerskutte hodet opp i fanget, tok av seg sin egen hjelm og begynte å vikle av seg silkeskjerfet. Han følte en tapets fortvilelse. Langsomt viklet han skjerfet rundt van der Heevers hode, og blodet gikk straks gjennom det tynne stoffet. En nytteløs handling, men det holdt hendene beskjeftiget og avledet den hjelpeløse følelsen.

Han satte seg på de sølete plankene, med de kraftige skuldrene bøyd over den unge døde. Størrelsen av Seans blottede hode ble understreket av den tykke manken av mørkt, gråsprengt hår som glimtet kaldt i det svinnende lyset. Det korte, tette skjegget var også gråsprengt, og den store ørnenesen var skjev og medtatt.

Sean Courtney satt lenge og holdt den falne, så sukket han dypt én gang og la ham ned. Han reiste seg, slengte vesken over sin egen skulder og la i vei langs sambandsgraven på ny.

Fem minutter før midnatt gikk obersten som ledet 2. bataljon duknakket gjennom blendingsforhenget i messedøra og børstet snøen av skuldrene med en behansket hånd da han rettet seg opp.

Messen hadde vært tysk seks måneder tidligere, og var brigadens stolthet. Den lå ti meter under bakken og var sikker selv mot tung artilleriild. Solide planker på dørken, og selv veggene var panelt mot fuktighet og kulde. En rundovn sto ved bortre vegg og glødet muntert. I halvsirkel rundt den satt offiserene på frivakt i beslaglagte lenestoler.

Men obersten hadde bare blikk for generalens kraftige skikkelse der han satt i den største og behageligste stolen nærmest ovnen, og han slengte frakken da han skyndte seg dit bort.

«Unnskyld, general. Jeg tok inspeksjonsrunden. Hadde jeg visst at De kom …»

Sean Courtney humret og reiste seg tungt fra stolen. Han ristet på hodet. «Det var hva jeg ventet av deg, Charles. Men offiserene dine har tatt seg av meg, og vi har latt litt av gåsa bli igjen til deg.»

Obersten så seg kjapt rundt i kretsen og rynket pannen da han så at noen av de underordnede var røde i kinnene og blanke i blikket. Han måtte advare dem mot å være så dumme å prøve å drikke jevnt med generalen.

«Det gjør meg svært vondt å høre om unge van der Heever, sir. Sersjantmajoren fortalte meg om det.»

Sean vinket ham av, men ble forbigående mørk i blikket.

«Hadde jeg bare visst at dere var på vei hit i kveld, skulle jeg advart dere. Vi har hatt et helvetes bry med den snikskytteren helt siden vi gikk i stilling. Det er den samme fyren, naturligvis. Livsfarlig. Har aldri opplevd maken. Høyst ubehagelig når alt annet er så rolig. De eneste tapene vi har hatt hele uken.»

«Hva gjør dere med ham?» spurte Sean skarpt. Alle så den hissige rødmen, og adjutanten sa fort:

«Jeg har kontaktet oberst Caithness i 3. bataljon, og vi gjorde en avtale. Han har gått med på å sende oss Anders og MacDonald …»

«Har vi fått dem?» sa obersten glad. «Det er jo finfint. Jeg trodde ikke Caithness ville skille seg med dette premieparet.»

«De kom i formiddag, og har gransket terrenget i hele dag. Jeg ga dem frie hender, og har forstått det som om de setter i gang i morgen.»

Den unge kapteinen som ledet «A»-kompaniet så på klokken. «De går ut fra min seksjon, sir. Sant å si må jeg ned og se dem vel av sted, de går i stilling halv ett. Unnskyld meg, sir.»

«Utmerket. Av sted med deg, Dicky. Si tvi tvi fra meg.» Alle i brigaden hadde hørt om Anders og MacDonald.

«Skulle gjerne treffe de to,» sa Sean Courtney plutselig, og obersten gikk pliktskyldigst med på det.

«Naturligvis. Jeg følger Dem ut, sir.»

«Nei, nei, Charles. Du har vært ute i kulda hele kvelden. Jeg blir med Dicky her.»

Mark Anders satt tullet inn i lånte tepper og bøyde seg over boken, mens øynene prøvde å tilpasse seg lyset fra den flakkende lysstumpen.

Temperaturstigningen som fulgte første snøfall, og det nye lydinntrykket i den vesle tilfluktsgraven, vekket mannen som sov ved siden av ham. «Pokker også, det snør.» Han rullet over mot Mark. «Leser du ennå?» spurte han. «Alltid med nesa i den helvetes boka. Du ødelegger skytesynet.»

Snøen gjorde oppgaven vanskeligere for dem. Den ville dekke bakken med et følsomt lag hvitt. Alle som beveget seg ut av skyttergraven i ingenmannsland ville sette spor som morgengryet omgående ville avsløre for en observant fiende.

En fyrstikk flammet opp, og Fergus tente to sigaretter og ga den ene til Mark. De satt skulder mot skulder i teppene sine.

Etter en stund sa Mark: «Den tyskeren er virkelig skummel.»

Fergus nikket. «Ja. Et fantastisk skudd, etter å ha ligget ute i kulda hele dagen, på fem hundre meters hold og i den belysningen …» Han ventet litt, så fortsatte han fort: «Men du er også god, gutt. Topp.»

Mark svarte ikke, stumpet sigaretten, blåste ut lyset og la seg bakover med teppet over hodet.

«Ja, prøv å få deg en lur, gutt,» sa Fergus. «Vi får en lang dag foran oss.»

Den unge kapteinen snakket lavt med en av vaktpostene i forreste linje, mannen hvisket et svar og nikket bortover langs den mørke skyttergraven.

«Denne veien.» Han begynte å gå bortover plankene med Sean etter.

Gjennom den fallende snøen glødet det svakt fra et fyrfat i en tilfluktsgrav. Mørke skikkelser huket seg sammen rundt det, som hekser under en sabbat.

«Sersjant MacDonald?» En av skikkelsene reiste seg og kom mot dem.

«Det er meg,» svarte han selvsikkert.

«Er Anders med deg?»

«Til stede,» sa MacDonald, og en av de andre skikkelsene reiste seg. Han var høyere, men beveget seg smidig som en atlet eller danser.

«Er du klar, Anders?» sa kapteinen lavt, og MacDonald svarte for ham.

«Gutten er klar til innsats, sir,» sa han, slik en manager ville ha snakket om en toppbokser. Det var tydelig at gutten tilhørte ham, og at dette ga ham en status han aldri ville oppnådd på egen hånd.

Akkurat da sprang en ny lysgranat høyt over dem, en blendende hvit og taus eksplosjon av lys, dempet av snøen.

Sean kunne bedømme en mann like godt som en hest. Han kunne plukke ut de tvilsomme eller de godhjertede fra flokken. Det kom av erfaring og en dypere, uforklarlig forståelse.

I skjæret av blusset gled blikket hans over sersjanten. MacDonald hadde magert ansikt, tettsittende øyne, smale lepper, munnen trukket nedover i vikene. Ingenting av interesse for Sean der, og blikket gled videre til den andre.

Den unge hadde brungylne øyne som sto langt fra hverandre, blikket var som på en dikter eller en som er vant til vide horisonter. Øyelokkene var åpne, så iris fløt fritt som en fullmåne i det hvite. Sean hadde bare sett dette noen ganger tidligere, og virkningen var nesten hypnotisk, blikket var åpent, direkte og skarpt, og gjennomtrengende.

«Dette er general Courtney,» sa kapteinen, og da blusset sloknet, så Sean øynene få nytt liv, og han hørte gutten snappe etter pusten.

«Jeg har hørt om deg, Anders.»

«Og jeg om Dem, sir,» sa gutten med en ærefrykt som irriterte Sean. Han hadde vel hørt alle historiene. Regimentet skrøt av sin general, og alle nye rekrutter hørte historiene. Han kunne ikke gjøre noe for at de gikk på omgang.

«Det er en ære å få treffe Dem, sir,» stammet gutten alvorlig.

Den sagnomsuste Sean Courtney, mannen som hadde tjent fem millioner pund på gullfeltene i Witwatersrand og mistet hver eneste penny. Sean Courtney, som hadde jaget boergeneralen Leroux gjennom halve Sor-Afrika og omsider slått ham etter en fryktelig kamp mann mot mann. Krigeren som hadde tatt knekken på Bobatas herjende zuluer, som hadde lagt planer med sin tidligere fiende Leroux og hjulpet med å sette opp unionsdokumentet som forente Sør- Afrikas fire uavhengige stater til ett mektig hele, som hadde skapt en ny, umåtelig personlig formue på land og krøtter og tømmer, som hadde sagt fra seg stillingen i Louis Bothas’ regjering og som leder av Natals lovgivende råd for å bringe regimentet ut til Frankrike … det var rimelig nok at gutten skulle få glans i blikket og stamme, men likevel irriterte det Sean. Jeg er niogfemti og for gammel til å spille helt nå, tenkte han bistert, da blusset sank og de på ny var omgitt av mørke.

«Er det litt kaffe igjen?» undret Sean. «Pokker så kaldt i natt.»

Han fikk et emaljekrus med skår i og huket seg over fyrfatet med kruset mellom hendene, blåste på den dampende kaffen og slurpet i seg. Litt nølende fulgte de andre hans eksempel. Underlig å huke seg rundt et fyrfat sammen med en general, som om man var gamle kompiser. Ingen sa noe.

«Er du fra Zululand?» spurte Sean plutselig. Øret hadde fanget inn aksenten, og uten å vente på svar fortsatte han på zulumålet: «Velapi wena?Hvor er du fra?»

Språket falt naturlig for Mark selv om han ikke hadde snakket det på to år. «Fra nord, bortenfor Eshowe ved Umfolosi River.»

«Jeg kjenner stedet godt. Har vært på jakt der.» Sean gikk over til engelsk. «Anders? Jeg kjente en Anders, som drev transport fra Delagoa Bay i 1889. John, såvidt jeg husker. Jo, gamle Johnny Anders. I slekt? Faren din?»

«Bestefar. Far er død. Bestefar har land ved Umfolosi. Det er der jeg bor.» Gutten slappet av nå. I skjæret fra fyrfatet syntes Sean han så stressrynkene rundt munnen glattes ut.

«Jeg trodde ikke De kjente fattigfolk som oss, sir,» sa Fergus MacDonald skarpt og bøyde seg frem mot fyrfatet med hodet snudd slik at Sean så munnens bitre linje.

Sean nikket langsomt. MacDonald var en av dem. En av dem som var oppsatt på det nye … fagorganisasjoner og Marx, bolsje viker som kastet bomber og kalte seg kamerater. Saken uvedkommende la han merke til at MacDonald hadde rødt hår og fregner på håndbaken. Han snudde seg igjen mot Mark Anders.

«Lærte han deg å skyte?»

«Ja, sir.» Gutten smilte bredt for første gang, oppglødd av minnet. «Han ga meg den første riflen min, en Martini Hendry som spydde kruttrøyk som en bushbrann, men drepte på hundre og femti meters hold.»

«Jeg har jaktet elefanter med en slik. Finfin rifle,» sa Sean, og med ett skrumpet førti års aldersforskjell inn og de var venner.

For Sean hadde kanskje den andre unge mannens, Nick van der Heevers, død etterlatt et tomrom, for nå strømmet en beskyttende farsfølelse opp i ham. Også Fergus MacDonald merket det visst, for han blandet seg inn, lik en sjalu kvinne.

«Best du gjør deg klar, gutt.» Marks smil forsvant, blikket ble nesten stivt og han nikket. Han tok av seg den tykke frakken og uniformsjakken. Over den lange ullundertrøyen tok han ullskjorte og to gensere, og et ullskjerf rundt halsen.

Utenpå tok han kjeledress som dekket kleslagene med en glatt hud som ikke ville sette seg fast eller flagre i vinden, så fienden ble oppmerksom. En topplue og en flyverhjelm, og Sean skjønte grunnen. Vanlige britiske hjelmer ga liten beskyttelse mot Mauser-kuler.

Ullvanter med hull til fingrene, og tykke, rommelige hansker utenpå. En liten skulderveske under venstre armhule.

«Skinkesmørbrød med mye sennep, sjokolade og maltsukker, som du er så glad i. Glem ikke å spise, det holder deg varm.»

Fire fulle klips 303-patroner, tre i kjeledresslommene, én i spesiallommen sydd inn i venstre erme.

«Jeg polerte dem personlig med voks,» forkynte Fergus, hovedsakelig til beste for den lyttende generalen. «De kommer til å gli inn som …», sammenligningen var slibrig, beregnet på å vise Fergus’ forakt for rang og klasse. Men Sean lot det passere, han var altfor interessert i jaktforberedelsene.

«Jeg kommer ikke til å vise Cuthbert før sola står riktig.»

«Cuthbert?» spurte Sean, og Fergus humret og nikket mot en tredje skikkelse som lå stille bakerst i tilfluktsgraven. Det var første gang Sean så den, og Fergus humret på ny over det forvirrede uttrykket, og rakte hånden mot den bakoverlente skikkelsen.

Først da gikk det opp for Sean at det var en dukke, men i skjæret av fyrfatet virket trekkene realistiske, og hodet med hjelm satt i riktig vinkel på skuldrene. Dukken manglet ben, under var bare et kosteskaft.

«Jeg skulle gjerne vite hvordan dere har tenkt å gjøre det,» sa Sean til unge Mark Anders, men det var Fergus som svarte viktig:

«I går skjøt tyskeren nederst fra nordre åsside. Mark og jeg sjekket vinklene for de to skuddene, og fant posisjonen med en feilmargin på femti meter.»

Mark sa: «Han skifter sikkert plass, men det gjelder for ham å holde seg i skyggen, og komme tettest mulig innpå.» Gutten stammet ikke mer, nå da tankene konsentrerte seg om problemet. Han snakket lavt og intenst.

«Jeg har funnet et bra sted for Mark, rett bortenfor bondegården,» overtok Fergus igjen. «Han kan dekke hele nordre li på under to hundre meters hold. Vi sender ham ut nå, så han kan gå i stilling før det lysner. Det gjelder at han er på plass før tyskeren. Vil nødig han skal snuble over svinet i mørket. Deretter venter vi til lyset blir skikkelig, hvoretter jeg setter i gang med Cuthbert her.» Han klappet dukken og humret. «Ta deg et krus kaffe til, gutt, og så er det ut og av sted. Du må være på plass før det slutter å snø.»

Sean stakk hånden i frakkelommen og tok ut sølvlerken som Ruth hadde gitt ham den dagen regimentet seilte.

«Sett litt fres på kaffen,» sa han og bød Mark. Gutten ristet på hodet. «Nei takk, sir. Svekker synet.»

«Det er noe annet med meg, sir,» sa Fergus MacDonald og rakte hånden fort frem over fyrfatet. Den klare, lysebrune væsken klukket ned i kruset hans.

Mark beveget seg kjapt langs linen som patruljen hadde lagt for å lede ham gjennom piggtråden. Han bøyde seg for å holde kontakt med linen i venstre hånd, og bar sin P.14 i høyre. Han løftet føttene forsiktig og satte dem lett ned, prøvde å fordele vekten så han ikke gikk igjennom skaren.

Men hver gang en lysbombe sprang, måtte han slenge seg ned og ligge urørlig, en mørk flekk i det kraftige lyset mot den hvite snøen, bare dempet av snøfallet, som fortsatte. Når han kom seg på bena i mørket igjen, visste han at han etterlot en grop. Vanligvis ville det ikke gjøre noe, for i den bombeherjede villmarka i ingenmannsland la man lite merke til slikt. Men Mark visste at i grålysningen ville et spesielt øyepar granske hver bit av bakken, på utkikk etter nettopp denslags spor.

Plutselig meldte ensomhetens iskulde seg, kaldere enn luften mot kinnene. Følelsen av å være sårbar, å bli sendt ut mot en overlegen, nådeløs fiende, en usynlig, skremmende, dyktig motstander som ville drepe ham øyeblikkelig hvis han gjorde den minste feil.

Det siste blusset sank og døde, og han kom seg på bena og ravet mot det ødelagte bondehusets mørke, forrevne kontur. Han huket seg sammen mot det som var igjen av veggen og prøvde å puste rolig tross denne nye redselen som truet med å kvele ham. Det var første gang den var kommet over ham. Vanlig frykt kjente han, den hadde vært hans trofaste selskap disse siste to årene, men han hadde aldri følt denne nye grufulle, lammende redselen.

Da han førte høyre hånds fingre mot det iskalde kinnet, merket han hvordan de skalv, og tennene svarte med å klapre i kort stakkato.

Jeg kan ikke skyte når jeg er slik, tenkte han vilt, og bet tennene sammen til det gjorde vondt, mens han knuget hendene sammen og klemte dem hardt mot skrittet. Og her kan jeg ikke bli. Ruinen var et altfor opplagt sted. Den ville være det første den tyske snikskytteren ville granske. Han måtte vekk, og det fort. Tilbake til skyttergravene. Plutselig gikk frykten over i panikk, og han skulle akkurat begynne en vill flukt tilbake, med riflen stående ved veggen.

«Bist du da?» hvisket en stemme nær ham i mørket. Mark stivnet omgående.

«Ja!» lød det litt bortenfor, og Mark fant riflen med venstre hånd, fikk den i stilling med høyre pekefinger mot avtrekkeren.

«Komm, wir gehen zurück!» En tung skikkelse passerte tett ved Mark, han følte ham mer enn han så ham i mørket. Mark lot riflen svinge etter, med tommelen mot sikringen, klar til å oppheve den. Tyskeren vaklet tungt på den forræderske skaren, og verktøyet han bar klirret. Han bante.

«Hold kjeft,» bjeffet den andre, og de fortsatte mot de tyske linjene over dem, på åstoppen.

Mark hadde ikke trodd at piggtrådfolkene var ute i dette været. Først hadde han trodd det var den tyske snikskytteren, men nå ble han oppkvikket over dette uventede hellet. Patruljen ville føre ham gjennom den tyske sperringen, og de klønete sporene deres ville kamuflere hans egne.

Først da han kom så langt i tankene, gikk det opp for ham at panikken var borte, hendene var støe og pusten jevn. Han smilte bistert over sin egen svakhet, og snek seg etter den tyske patruljen.

De var hundre skritt bortenfor bondegården da det sluttet å snø. Mark kjente hjertet synke i livet. Han hadde håpet snøen ville fortsette til daggry, men han fortsatte å gå etter patruljen. De beveget seg fortere og sikrere nå da de nærmet seg sine egne linjer.

To hundre meter under toppen lot Mark dem gå videre, mens han gjorde en omgående bevegelse, famlet seg forsiktig gjennom piggtråden inntil han omsider kjente igjen og nådde frem til plassen han og Fergus hadde sett seg ut i kikkert kvelden før.

En stor eik lå veltet, med et virvar av rottrevler trukket opp av den granatpløyde bakken. Mark krøp langs roten, bort til den siden som ville ligge i dypest skygge for den lave vintersolen, ålte seg halvt inn under den, men med hode og skuldre utenfor så han kunne dekke hele nordskråningen foran.

Først og fremst gjaldt det å kontrollere riflen skikkelig, særlig sikre seg at det skrøpelige kikkertsiktet ikke hadde forskjøvet seg under ferden gjennom ingenmannsland. Han spiste to av skinkesmørbrødene, drakk noen rasjonerte slurker søt kaffe, og la så pannen mot trekolben. Han hadde trent seg opp til å kunne sovne øyeblikkelig, og mens han sov, begynte det å snø igjen.

Da Mark våknet i grålysningen, var han dekket av et tynt snølag. Forsiktig for ikke å ødelegge det, løftet han hodet og blunket for å klarne blikket. Fingrene var stive og kalde, han beveget dem inne i hansker og vanter, tvang blodet til å sirkulere.

Han hadde hatt flaks igjen, to ganger på rad var nesten litt for mye. Først patruljen som hjalp ham gjennom piggtråden, og nå denne hvite naturlige kamuflasjen som fikk ham til å gå i ett med omgivelsene. Bare ikke pendlen svingte den andre veien.

Langsomt vek mørket, og synskretsen ble større. Hele hans verden hadde sitt sentrum i de vidåpne, brungylne øynene. De flyttet seg kjapt i søkmønster, streifet hver ujevnhet, hver ting, hver kontrastfarve i snø og søle og jord, hver splintret stamme og gren, hvert bombekrater, på utkikk etter skygger der ingen burde være, etter forstyrrelser under det nye tynne snølaget, søkte etter liv, bokstavelig talt liv.

Litt før ni sluttet det å snø igjen, og ved middagstid var det rifter i skylaget og en anemisk solstråle falt som et søkelys over lia i sør.

«Ålreit, Cuthbert, la oss se om de skyter på oss.»

Fergus hadde merket hver av den tyske snikskytterens fulltreffere på kartet sersjantmajoren hadde lånt ham. Det var to svarte prikker nær hverandre i samme avsnitt. Der var brystvernet for lavt for mesteparten av åsen som behersket frontlinjen. Etter at fem mann var skutt på disse to stedene, var brystvernet hevet med sandsekker, og plakater advarte de uforsiktige:

NED MED HODET. SNIKSKYTTERE I SVING

De to svarte punktene lå bare femti skritt fra hverandre, og Fergus antok at snikskytteren hadde lykkes her ved å vente på at et offer var på vei bort gjennom skyttergraven. Han fikk et glimt av hodet i første åpning, og siktet mot det neste med fingeren på avtrekkeren, etter å ha tatt trykkpunktet. Dette forklarte han for Sean Courtney mens han traff forberedelsene, for generalen var nå så opptatt av jakten at bare en tysk storoffensiv kunne få ham tilbake til hovedkvarteret. Han hadde snakket med adjutanten sin i felttelefonen og sagt hvor de kunne finne ham om noe viktig kom på.

«Men pass på at det er viktig!» brummet han truende inn i røret.

«Jeg fører ham nordover,» forklarte Fergus. «Dermed må den elendige tyskeren snu seg vekk fra Marks stilling, så gutten får et ekstra sekund mens han svinger tilbake mot åstoppen.»

Fergus MacDonald var dyktig med dukken. Sean måtte innrømme dette. Han førte den en halvmeter høyere enn vanlig mannshøyde for å oppveie det hevede brystvernet, og ga den en naturtro skulderbevegelse, lik en mann som skynder seg, da han lot den passere første åpning.

Sean, den unge kapteinen og den rødfjesete sersjantmajoren ventet bortenfor annen åpning, sammen med en håndfull menige, mens Fergus beveget seg bortover plankene mot dem.

Alle holdt pusten da han kom til den andre åpningen. Oppe i lia smalt mauseren som en oksepisk i den kalde luften, og dukken rykket i Fergus MacDonalds hender.

Han nappet den ut av syne og kastet seg på kne for å granske det runde hullet rett gjennom pappmasjéhodet.

«Faen,» mumlet han bittert. «Faen, faen …»

«Hva er det, MacDonald?»

«Den helvetes tyskeren … å, det jævla svinet …»

«MacDonald!»

«Han har valgt samme stilling som gutten.»

Sean skjønte det ikke i første øyeblikk. «Han er inne mellom eikestammene, rett over Mark. De har valgt samme stilling.»

Det kraftige smellet av mauseren var så nær, så skarpt, at Marks trommehinner dirret flere sekunder etter. Han ble lammet av sjokket. Den tyske snikskytteren måtte være mindre enn syv meter fra ham. Ved et merkelig sammentreff hadde han valgt samme del av lia som Mark. Nei, det var ikke sammentreff. Med jegerens sans for terrenget hadde begge valgt idealplassen for det de var ute etter: å drepe fort og effektivt fra dekning. Tyskeren lå til venstre, høyere oppe, bak skulderen hans. Vekk fra eikerota var venstresiden udekket.

Uten å røre hodet lot han blikket gli rundt, og ytterst i synsfeltet så han en annen fallen eik. Han lå helt urørlig en lang stund, på utkikk etter minste bevegelse fra øyekroken, men det kom ingen, og stillheten var uhyggelig og trykkende, inntil et spandaugevær fyrte av en kort salve en kilometer unna.

Mark begynte å snu hodet mot venstre, langsom som en kameleon på jakt etter en flue. Gradvis klarnet det ytterste synsfeltet, og han kunne avsøke hele lia over.

Nærmeste eik var revet opp av granatsplinter, barken var flådd av og trebiter hakket ut. Stammen hadde ramlet over et søkk i bakken, lå som en bru over det, og selv om snøen hadde fonnet seg opp, var det en liten åpning mellom bakke og tre. Åpningen var kanskje ti centimeter bred midt på, og Mark så reflektert lys av snøen bortenfor.

Akkurat da fanget en ørliten bevegelse blikket, og Mark stirret skarpt i flere sekunder før han skjønte hva det var.

Bak eikestammen stakk spissen av et rifleløp frem. Strie var bundet rundt så det ikke skulle glimte i metall, men den morderiske munningen var udekket.

Tyskeren lå bak stammen, med høyre flanke dekket, som Mark, og han lå vendt halvveis fra Mark, med mindre enn syv meter mellom dem.

Mark stirret på riflemunningen i ti minutter, uten at den rørte seg igjen. Tyskeren hadde tålmodighet og ro. Da han først hadde tatt ladegrep, stivnet han igjen i konsentrasjon.

Han er så god at jeg umulig kan få siktet meg inn, tenkte Mark. Rører jeg det minste på meg, vil han høre meg, og han kommer til å være kjapp som et lyn.

For å komme til måtte Mark forflytte seg seks-syv meter, kanskje mer, og da ville han se rett inn i mauser-munningen, med tyskeren på vakt. Mark visste at han umulig kunne gi en så dyktig motstander slik en fordel.

De lange, tause minuttene snek seg av gårde uten noe brudd i anspennelsen. Mark hadde følelsen av at alle kroppens nerver og sener dirret synbart, men i virkeligheten var det bare høyre hånds hanske som beveget seg. Fingrene gjorde knaende bevegelser for å holde seg varme og rørlige og blikket sveipet langsomt frem og tilbake over den herjede eikestammen, han blunket med jevne mellomrom for å fjerne tårene som skyldtes spenning og kald luft.

«Hva pokker foregår der borte?» mumlet Fergus MacDonald nervøst og speidet i periskopet som tillot observatøren å holde seg trygt under brystvernet med sandsekker.

«Gutten sitter fast,» sa general Sean Courtney uten å flytte øynene fra det andre periskopet, som han svingte langsomt mens han avsøkte lia. «Prøv dukken din igjen.»

Tror neppe han faller for Cuthbert om igjen,» protesterte Fergus og så opp med de tettsittende øynene som var blodskutte nå, av kulde og nervepress.

«Det er en ordre, sersjant,» knurret Sean Courtney som en gammel løve, han rynket den brede pannen, og de mørkeblå øynene gnistret. Selv Fergus MacDonald ble redd.

«Ja vel, sir,» mumlet han og gikk bort til dukken som sto lent opp mot veggen.

Mauseren smalt igjen, og Mark Anders blunket fort to ganger. De brungylne øynene speidet, skarpe som vandrefalkens.

Umiddelbart etter skuddet hørte han ladegrepet, så kom den strieviklede riflemunningen i stilling igjen, men plutselig gled Marks blikk til side.

Det hadde vært en ny bevegelse, så liten at andre kanskje ville ha oversett den. Som et pust i den trange ti centimeters åpningen mellom eikestamme og snødekket jord. Bare denne ørlille bevegelsen, og deretter alt stille igjen.

Mark stirret mot åpningen i lange sekunder, men så ingenting mer. Bare mørke og diffus form, lys som ble kastet forrædersk tilbake fra snøen bak. Men plutselig så han noe annet også.

Det var noe som så ut som stoff. I det samme fant solen et svakt punkt i skydekket, og Mark kunne skjelne litt av et tysk militærbelte, med den tomme løkken som skulle ha holdt en bajonett. Han skjønte at det var det øverste av låret som fikk det feltgrå beltet til å bule ut.

Gjennom begge hoftene, tenkte han kjølig. Ikke et drepende, men et lammende skudd, og dertil lårpulsåren … Forsiktig begynte han å lirke hansken av høyrehånden.

Han måtte rulle seg over på siden og svinge løpet på den lange P. 14-riflen over nitti grader uten å gjøre aller minste lyd.

En evighet senere hadde han klart det, P.14-løpet pekte mot den trange åpningen under eiketreet, men Mark lå krumbøyd i en unaturlig skytestilling. Han kunne ikke oppheve sikringen før i siste liten, for selv denne bitte lille lyden ville varsle tyskeren.

Han krøket fingeren rundt avtrekkeren, tok trykkpunktet, kjente sikringen mot tommelen. Så siktet han, med hodet vridd, og begynte å lirke sikringen av, samtidig som han beholdt trykkpunktet. Det måtte gjøres varsomt så han beholdt siktet mot det grå uniformsbeltet.

Skuddet tordnet, rullet under den lave himmelen, Mark så kulen slå inn, metall mot kjøtt. Han så blodet farve snøen som smeltet av varmen så fargen ble lysere. Men i selve åpningen så han ingenting mer. Tyskeren måtte være slengt bakover av trykket, eller hadde rullet sidelengs. Tilbake var bare den lyserøde flekken i snøen.

Mark ventet med ny patron i kammeret, snudde seg mot den andre eikestammen, skuddklar. Hvis ikke såret var drepende, ville tyskeren prøve å ta ham, og han var klar til neste skudd.

Han følte seg kjølig, uten følelser, men anspent til det ytterste, så og hørte sylskarpt. Stillheten trakk ut, så hørte han lyder av en mann som hikstet. Det var fryktelig å høre.

Lyden skar i sjelen. Marks hender begynte å dirre, og leppene sitret igjen. Han prøvde å bite tennene sammen, for de klapret vilt.

«Ååå! Hold opp! Hold opp!» mumlet han. Og det var som om tyskeren hørte ham.

«Hilf mir, lieber Gott … das Blut!» stemmen brast. Og i neste øyeblikk krøp Mark blindt gjennom snøen.

«Jeg kommer,» mumlet han. «Hold opp, bare.» Han følte seg ør.

«Ach mein lieber Gott, ach, meine Mutti …»

Herregud, hold opp.

Mark ålte seg rundt enden av eiketreet. Tyskeren satt halvveis lent mot stammen. Med begge hender prøvde han å stanse blodet som strømmet støtvis mellom fingrene. Snøen rundt ham var en blodig grøt.

Han snudde ansiktet mot Mark, og det var alt fargeløst, fuktig av svette. Han var like ung som Mark, og døden som nærmet seg gjorde trekkene enda yngre. Det var ansiktet til en marmorengel, glatt og hvitt og vakkert, med blå øyne og lyse krøller under hjelmen.

Han åpnet munnen og sa noe som Mark ikke skjønte, og tennene var hvite og regelmessige bak de bleke leppene.

Så sank tyskeren langsomt bakover uten å slippe Mark med øynene. Hendene gled ned, og blodet pulserte svakere. De blå øynene mistet feberglansen og ble matte.

Mark følte noe gi etter inni seg, lik silke som begynte å spjæres. Tyskerens trekk gled sammen som smeltet voks, for langsomt å forme seg igjen. Mark følte fornuftens silkeslør briste, og bortenfor var mørke og tomhet. Den døde tyskerens trekk fortsatte å endres inntil de ble faste, og Mark stirret inn i sitt eget ansikt som i ruglet speil. Sitt eget hjemsøkte ansikt, med brungylne, skrekkslagne øyne, munnen som var hans egen munn åpnet seg, og et skrik som var all verdens fortvilelse og kval kom ut av den.

De siste restene av fornuften ble tatt av en orkan av gru, og han hørte seg selv hyle og følte bena løpe under seg, men i hodet var alt svart, og kroppen var vektløs, som hos en fugl i flukt.

Den tyske maskingeværskytteren spente sin maxim og svingte den skarpt til venstre, samtidig som han lot løpet peke nedover, rett nedover lia under MG-stillingen mot de britiske linjene.

Den enslige løpende skikkelsen skjente av sted mot venstre, og skytteren klemte kolben mot skulderen og fyrte en kort salve, siktet en tanke lavt for å motvirke tendensen til å skyte for høyt nedover bakke.

Mark Anders merket nesten ikke de kraftige hammerslagene av de to kulene som pløyde seg inn i ryggen.

Fergus MacDonald gråt. Det forbauset Sean, han hadde ikke ventet det. Tårene gled langsomt fra de rødsprengte øynene, og han tørket dem med en hissig bevegelse.

«Tillatelse til å gå ut med en patrulje, sir?» spurte han, og den unge kapteinen gløttet usikkert bort på Sean. Generalen nikket kort.

«Får du frivillige, tror du?» spurte kapteinen, og den rødfjesete sersjanten svarte bistert: «Jo da, det blir frivillige. Karene vet hva den guttungen gjorde.»

«Ålreit da, så fort det er mørkt.»

De fant Mark litt over åtte. Han hang i den rustne piggtråden nederst i lia, som en filledukke. Fergus MacDonald måtte skjære ham løs med tang, og det tok dem enda en time å få ham tilbake til de britiske linjene, de måtte slepe båren mellom seg gjennom søle og snøslaps.

«Han er død,» sa general Courtney og så ned på det bleke, livløse ansiktet på båren i lykteskjæret.

«Nei, det er han ikke,» sa Fergus MacDonald bestemt. «De skal ikke få tatt knekken på gutten min så lett.»

Lokomotivet pep skingrende da det skranglet over brua. Damp steg til værs som en sølvsky og vinden laget flekker av den. Mark Anders bøyde seg ut av vinduet på den enslige passasjervognen og vinden rusket i det brune håret og førte gnister fra lokomotivet mot kinnet hans, men han åpnet øynene enda mer og stirret ned i elva da de tordnet over.

På den andre siden tok lokomotivet fatt på oppoverbakken, og farten sank. Mark bøyde seg og slengte den gamle militærpakningen over skulderen, åpnet døren og gikk ned på stigbrettet, hengende etter armen over grusfyllingen som raste av sted under ham.

Toget slakket farten mens stigningen ble brattere, og han svingte pakningen av seg og slapp den ned på grusen. Den spratt og trillet nedover fyllingen for å brase inn i krattet lik et dyr på flukt.

Så hoppet han selv ned på den flyvende bakken og beregnet øyeblikket nøyaktig da toget passerte toppen, han kastet seg forover med sparkende føtter for å ta av for støtet og følte grusen skli under seg.

Han holdt seg på bena, og stanset mens resten av toget klapret forbi. Konduktøren stirret strengt fra siste vogn og ropte: «Det der er ulovlig.»

«Meld fra til lensmannen,» skrek Mark tilbake og hilste ertende. Lokomotivet fikk opp farten igjen nedoverbakke med eksplosive kraftutbrudd, mens rytmen av skinneskjøtene økte fort. Konduktøren hyttet med neven, og Mark snudde seg.

Sårene var leget, men han grøsset ved tanken på alle lidelsene og lungebetennelsen etterpå. Fra feltlasarettet gikk ferden til et sykehus ved Brighton og deretter med hospitalskip sørover Atlanterhavet på langs og til et rekonvalesentsted med herlige ple ner og haver, til sammen fjorten måneder mens krigen gikk mot slutten. Smerte og fantasering hadde døyvet tidsfølelsen, men det virket som et helt liv.

Han hadde levd et liv med drap og slakting, smerte og lidelser, og nå var han gjenfødt. Ryggsmertene ga seg, de var nesten borte nå, tenkte han glad, og han skjøv de mørke, uhyggelige minnene fra seg og vaklet ned fyllingen for å finne pakningen.

Andersland var seksti kilometer nedover langs elva, og toget lå etter ruten, det var midt på dagen alt. Mark visste at han ikke ville komme frem for neste kveld, men hastverket forsvant merkelig nok nå da han nesten var hjemme.

Årenes fravær hadde skjerpet hans sans for omverdenen. Det som før bare ble flyktig registrert, ble nå en ny, uvant fryd.

Langs breddene yrte krattet av liv. Glitrende øyestikkere snertet vannspeilet på gjennomsiktige vinger, parret seg i flukten, hannens glitrende bakkropp buet seg mot hunnens, en flodhest brøt overflaten og blåste, stirret på Mark med lyserødt, fuktig blikk, viftet med ørene og veltet seg som en diger svart ballong i den grønne, virvlende strømmen.

Det var som å vandre gjennom et gammelt Eden, før menneskets tid, og plutselig visste Mark at denne ensomheten var hva kropp og sjel trengte for å fullføre kuren.

Den natten slo han leir på en skrent over elva, over moskitoene og det tette krattet. Hver dag de siste fire årene, selv de dårlige dagene med mørke og spøkelser, hadde han tenkt på den gamle. Noen ganger rent forbigående, andre ganger hadde han lengtet etter ham slik en kostskolegutt lengter hjem. Den gamle var hjemme, naturligvis, han var mor og far for gutten, som aldri hadde kjent sine foreldre. Han hadde alltid vært der fra han kunne huske og til nå, alltid like sterk og forståelsesfull.

Mark følte et stikk av lengsel ved minnet om den gamle som satt i en hard utskåret gyngestol på den brede verandaen i krøllet, lappet skjorte, åpen i halsen så den lodne, sølvgrå brystkassen var blottet, med hals og hake rynket som på en kalkunhane, men mørkebrun av sol og med fem dagers skjeggstubb, glitrende som glass. De svære bartene var hvite, spissene snodd med bivoks til truende dolker, den bredbremmete hatten trukket ned over de glitrende, muntre øynene. Hatten var der alltid, skitten og tilsvettet. Han tok den aldri av seg, ikke under måltidene engang, eller i den store messingsengen om natten, innbilte Mark seg.

Han husket den gamle i små ting, som når han bøyde seg for å ta opp en håndfull av den fruktbare jorda og lot den renne gjennom fingrene, før han tørket dem på buksebaken. «Godt land, Andersland,» pleide han si, og nikke som en vismann. Mark husket ham i store ting også, som når han sto høy og mager ved siden av Mark i tett tornekratt med den gamle Martini Hendry-riflen tordnende og røykspyende, mens rekylen ristet den spinkle gamle kroppen, når bøffeloksen kom durende mot dem, mordlysten og vill av sårene.

Fire år siden han så ham sist, siden han hørte nytt om ham sist. I begynnelsen skrev han lange, lengtende brev, men den gamle kunne verken lese eller skrive. Mark hadde håpet at han kunne ta brevene med til noen kjente, kanskje poståpnersken, og at de kunne lese dem høyt for ham og skrive tilbake til Mark.

Et fåfengt håp. Den gamles stolthet tillot ham ikke å innrømme at han ikke kunne lese. Likevel hadde Mark fortsatt å skrive én gang månedlig i alle disse lange årene, men først i morgen ville han få høre førstehånds nytt om den gamle.

Under ham stupte elva ut over kanten, fosset i hvitt og sølv fra våte, svarte klipper til dype, mørke høler der vannet kvernet rundt og rundt, som om det tok en pause før neste stup utfor.

For første gang satte Mark farten opp, og fulgte den bratte stien nedover like ivrig som elva, men først langt på formiddagen kom han ut i det døsigvarme, brede området under strykene. Elva ble bredere og grunnere, skiftet fullstendig karakter der den slynget seg mellom sandbreddene. Det var nye fugler her, andre dyr i skogene og åsene, men nå hadde ikke Mark tid til overs for dem. Han så nesten ikke på flokkene av lange storker med svære nebb og ibiser med krumnebb. Selv da hadedah-ibiser lettet med sine ville latterskrik, skyndte han seg videre.

Det var et sted under et mektig fikentre, markert med en liten falleferdig røys, som hadde en særlig betydning for Mark, for det markerte Anderslands vestgrense.

Han stanset for å reparere røysen mellom de store, skjellete røttene som krøp over bakken som forhistoriske reptiler, og mens han holdt på med det, eksploderte en flokk feite, grønne duer fra grenene over ham, der de hadde fråtset i den bitre, gule frukten.

Da Mark fortsatte, var det med lettere, spenstigere skritt, rankere rygg og klarere blikk, for nå gikk han atter på Anderslands jord. Over tre tusen hektar rik, sjokoladefarvet leirjord, seks kilometer langs elva, årvisst vann, myke åser dekket av tett, saftig gress. Andersland, navnet den gamle hadde gitt det for tredve år siden.

Etter en stund skulle Mark til å forlate elva og ta snarveien over nærmeste ås til huset, da han hørte et brak i det fjerne, og kort etter svak lyd av menneskestemmer i den varme luften.

Undrende stanset han og lyttet, og hørte et nytt brak, men først lyden av kvister og kratt som knakk. Ingen tvil om at det foregikk skoghogst.

Mark fortsatte langs elva likevel, og kom brått fra skogen ut i åpent lende, som i første omgang minte om Frankrikes herjede marker, flådd og opprevet av granater og høyeksplosiver helt til den nakne jorda lå blottet.

Flokker av mørke menn med lendeklede og turban var i gang med å felle digre trær og rydde krattet langs elva. Et øyeblikk skjønte Mark ikke hva slags mennesker dette kunne være, men så husket han at hindu-arbeidere ble hentet i tusener fra India for å arbeide på de nye sukkerplantasjene. Det var senete, mørke menn som strevde som maur langs elva. Hundrevis av dem, nei tusener, og de hadde okser også. Store oksespann trakk de felte stammene langsomt i haug for å brennes.

Uten riktig å forstå det han så, svingte Mark oppover skråningen. Fra åstoppen fikk han et nytt utsyn over Andersland og havet langt i øst.

Ødeleggelsen strakte seg så langt han kunne se, og nå fikk han noe annet å gruble over også. Hele landet ble lagt under plogen. Skog og beitemarker var ryddet vekk, og trekkoksene stampet støtt og sikkert over markene, spann etter spann, og veltet rik, sjokoladebrun jord med plogskjærene i tykke, glinsende furer. Oksedrivernes rop og piskeslag bar helt opp til Mark der han sto forvirret på åskammen.

Han satte seg på en stein og så menn og okser i arbeid en lang stund, og følte seg skremt. Redd for hva alt dette betydde. Den gamle ville aldri latt dette skje med eiendommen sin. Han hatet plog og øks, han elsket de mektige trærne som nå knaket og jamret seg når de falt. Den gamle sparte på beitemarkene sine som en gnier, som om de var like kostelige som den gylne farven antydet. Han ville aldri ha gitt tillatelse til at de skulle pløyes ned, ikke så lenge han levde.

Det var derfor Mark ble redd nå. Så lenge han levde. Aldri i verden om han ville selge Andersland.

Mark var lite lysten på å få visshet. Han måtte tvinge seg til å reise seg og gå ned lia.

De mørke arbeiderne med turban skjønte ikke spørsmålene hans, men viste med store fakter mot en tykk babu i hvit jakke som spankulerte viktig mellom arbeidsgjengene, smelte spanskrøret i en naken svart rygg eller stanset for å notere omstendelig i den svarte boka han hadde med.

Han så fort opp, og ble krypende foran den hvite mann.

«God dag, master …» Han ville ha fortsatt, men de glitrende, vurderende øynene pilte over Mark og så at han var ung og ubarbert og at de billige klærne i militærsnitt var skitne og krøllet med preg av å være sovet i. Det var tydelig at han hadde alt sitt jordiske gods i sekken.

«Vi trenger ikke flere arbeidere her,» sa han og ble den store mann igjen. «Det er jeg som har ansvaret her, og …»

«Ålreit,» nikket Mark. «Da kan du vel si hva disse folkene gjør på Andersland.»

Fyren irriterte ham, han hadde sett maken i det militære, hersing nedover og smisking oppover.

«Vi rydder jord for sukkerplanting.»

«Dette området tilhører familien min,» sa Mark, og mannen endret vesen nok en gang.

«Aha, unge master, du er fra kompaniet i Ladyburg?»

«Nei. Vi bor her. I huset.» Mark pekte i retning av huset som lå bak åsen. «Dette er vår jord.»

Babuen klukket som en mørk kjempebaby og ristet på hodet.

«Ingen bor der nå. Dessverre, kompaniet eier alt sammen.» Og han gjorde en vid håndbevegelse, tok inn alt fra den store skrenten og til havet.

«Snart vil alt sammen være sukkermarker. Vent og se. Sukker, sukker.» Og han lo igjen.

Fra åsen så det gamle huset ut som før, et grønnmalt bølgeblikktak over havens mørkegrønne. Men da Mark kom oppover den overgrodde stien forbi hønsehuset, så han at alle vindusrutene var borte, det sto bare svarte firkanter igjen, og det var ingen møbler på den brede verandaen. Gyngestolen var borte, og taket var sunket sammen i den ene enden, en takrenne var løsnet og hang ut fra veggen.

Mark vandret langsomt gjennom de tomme værelsene, følte seg ensom og forlatt, mens løv blåst inn gjennom de tomme vindusrammene raslet under føttene, og gule edderkopper stirret på ham med myriader av glitrende øyne fra kingelvevene de hadde spunnet i kroker og over døråpninger.

Han gikk inn på den gamles soveværelse, og i kroken der den store messingsengen en gang hadde stått, la han seg på kne og famlet etter den løse planken. Han tok lommekniven og bendte den enslige spikeren som holdt planken nede, og løftet den.

Han stakk hånden ned i hullet og tok ut først en tykk bunt konvolutter bundet sammen med en skinnrem. Han bladde fort gjennom bunken og oppdaget at ikke én av konvoluttene var åpnet. Alle var adressert med hans egen knudrete skrift. De var omhyggelig gjemt på dette skjulestedet. Men ikke alle Marks brev var der. Rekkefølgen sluttet brått, og Mark oppdaget at siste brev var stemplet elleve måneder tidligere. Han kjente hvordan strupen snørte seg sammen og hvordan tårene presset på.

Han la brevbunten fra seg og stakk hånden ned i hullet igjen, tok opp den gamle teboksen med fotografiet av bestemor med stålbriller på lokket. Det var den gamles skattkiste.

Han tok boksen og brevbunten med ut i bakhaven, for det mørknet fort. Han satte seg på kjøkkentrammen og åpnet teboksen.

Det var førti gullpund i en skinnpung, noen med bildet av den gamle president Krüger på, de andre med Edward og George. Han stakk pungen i innerlommen, og i det svinnende lyset undersøkte han resten av den gamles skatter. Fotografier av bestemor Alice som ung, gule og med eselører, en vielsesattest, gamle avisutklipp fra boerkrigen, billige smykker, de samme som Alice hadde på fotografiene, en Sør-Afrikamedalje som viste at den gamle hadde vært med i Tugela-, Ladysmith-, og Transvaal-felttogene, Marks egne karakterbøker og diplom fra Port Natal-universitetet. Disse satte den gamle særlig pris på, med analfabetens ærefrykt for lærdom og det skrevne ord. Han hadde solgt krøtter for å bekoste Marks utdannelse, så høyt verdsatte han den. Ingenting i teboksen uten gullmyntene var av verdi, men for den gamle hadde de vært uerstattelige. Forsiktig la Mark tingene ned i boksen igjen, og la den i ryggsekken.

Nå visste han at den gamle hadde ment å vende tilbake til Andersland igjen, uansett hvor han hadde dradd hen. Aldri ville han ellers latt denne dyrebare skatten bli igjen.

En støvel i ribbena vekket Mark, og han rullet rundt og satte seg opp, gispende av smerte.

«Opp med deg! Pell deg vekk, og det litt brennkvikt!»

Det var ikke helt lyst ennå, men Mark skjelnet mannens trekk. Han var glattbarbert med kraftig hake, tennene virket nedslipte til en jevn linje, hvite mot det solbrente. Hodet var kulerundt og virket tungt, for han holdt det senket lik en tungvekter klar til angrep.

«Opp!» gjentok han og gjorde seg klar til et nytt spark med de oppskrapte brune ridestøvlene. Mark kom seg opp på bena. Han oppdaget at mannen ikke var så høy som han selv, men han var tettbygd og kraftig, med brede, massive skuldre og tyngde i kroppen. «Dette er privat område, vi vil ikke ha boms flyende omkring.»

«Jeg er ingen boms,» begynte Mark, men den andre avbrot ham med en rå latter.

«Du lurte meg et øyeblikk med de fine klærne og Rolls Roycen parkert utenfor.»

«Jeg heter Mark Anders, og denne eiendommen tilhører min bestefar, John Anders.»

Et øyeblikk flakket den andres blikk, og munnen ble bekymret. Han fuktet leppene, en kjapp, nervøs gest, men da han snakket, var stemmen fortsatt lav og uttrykksløs.

«Det der vet jeg ingenting om, jeg vet bare at alt tilhører Ladyburg Estates nå, og jeg er formann, og verken jeg eller firmaet vil ha deg hengende rundt her.» Han stanset og senket skuldrene, satte den kraftige haken frem. «Og dessuten vet jeg at jeg liker å rundjule folk iblant, og nå er det lenge siden sist.»

De glodde på hverandre, og det kokte i Mark. Samtidig følte han seg kvalm ved tanken på mer vold. Det hadde vært for mye av den slags i livet hans som det var. Ingen grunn til å slåss nå. Han snudde seg og tok opp støvlene.

Mannen så ham kie på seg. Skuffet, kan hende, klar for ny konfrontasjon. Da Mark slengte sekken på ryggen, spurte han:

«Hva heter du?»

Mannen svarte lett, men kampklar: «Vennene mine kaller meg Hobday.»

«Hobday hva?»

«Bare Hobday.»

«Det skal jeg ikke glemme,» sa Mark. «Du har vært riktig en kjernekar, Hobday.» Han gikk, og da han et kvarter senere så seg tilbake fra åskammen der Ladyburg-veien passerte, sto Hobday ennå på kjøkkentrammen og stirret skarpt etter ham.

*

Fred Black så Mark komme oppover bakken. Han lente seg mot rekkverket på sisternen og tygget jevnt på skråen, like senet og brunbrent og tørr som den.

Selv om han var en av kumpanene til John Anders og hadde kjent Mark helt siden han var baby, var det tydelig at han ikke dro kjensel på ham nå. Mark stanset og lettet på hatten.

«Morn, onkel Fred,» hilste han, og fremdeles gikk det et øyeblikk før den eldre mannen heiet og bykset bort for å omfavne ham. «Herregud, gutt, de sa du var falt i Frankrike.»

De satte seg på gjerdet, mens zulu-gjeterne drev krøtterne gjennom den smale passasjen inntil de nådde kanten og bykset opp i bassenget med de stinkende kjemikaliene, for så å komme opp igjen snøftende og svømme mot rampen på den andre siden.

«Han døde for et år siden, nei mer. Trodde aldri jeg kom til å fortelle deg det, gutt. Vi trodde som sagt at du var falt i Frankrike.»

«Det gjør ikke noe, onkel Fred.» Til sin forbauselse følte ikke Mark seg rystet. Han hadde visst det inni seg, godkjent det, men sorgen la seg likevel tungt i sjelen. Begge tidde en god stund, så spurte Mark nølende: «Hvordan … skjedde det?»

«Vel …» Fred Black lettet på hatten og gned den lyserøde månen. «Det kom litt brått. Han dro av sted på litt krypskytteri sammen med Piet Greyling og sønnen hans oppe i Chakas Gate.»

Minnene presset på. Chakas Gate var villmarka nordpå der den gamle hadde lært ham jaktens kunst. Allerede i 1869 var området blitt jaktreservat, men ingen vakter ble utnevnt, og alle i Nord-Natal og Zululand betraktet det som sin egen private jaktmark.

«Den femte dagen kom den gamle ikke tilbake til leiren. De lette i fire dager før de fant ham.» Han stanset og gløttet på Mark.

«Føler du deg ålreit, gutt?»

«Alt i orden,» mumlet Mark og undret på hvor mange han hadde sett dø, hvor mange han selv hadde drept, og hvordan én manns død likevel kunne gå slik inn på ham. «Fortsett, onkel Fred.»

«Piet sa det så ut som om han hadde snublet og falt på riflen som gikk av. Skuddet traff ham i maven.»

De så den siste stuten bykse uti, og Fred Black kom seg stiv ned av gjerdet. Han holdt seg på korsryggen. «Begynner å trekke på årene,» brummet han, og Mark falt inn i takten ved siden av ham da de gikk oppover mot huset.

«Piet og sønnen hans begravde ham der. Ingen vits i å ta ham med tilbake etter fire dager i solen. De merket stedet og skrev en beediget erklæring til myndighetene i Ladyburg.»

Fred Black ble avbrutt av et hyl og synet av en jente som kom stormende ned gjennom alléen av blå gummitrær mot dem … slank og ung, med honninggult hår og tykk flette dinglende bak, med lange brune, bare ben under det falmede bomullsskjørtet.

«Mark!» hylte hun. «Å, Mark!» Men han kjente henne ikke for hun kom frem. Hun hadde forandret seg på fire år.

«Mary!» Sorgen hvilte ennå over ham, men han kunne ikke snakke mer nå, det ville bli tid til det senere. Selv i sorgen kunne han ikke unnlate å se at Mary Black var stor pike nå, ikke lenger den vesle skøyerjenta som en gang hadde vært under hans verdighet å ense da han gikk på Ladyburg-gymnaset.

Hun hadde ennå det fregnet, smilende ansiktet og de litt utstående fortennene, men hadde utviklet seg til en kraftig bondejente med solide hofter og smittende latter. Hun rakk ham til skulderen, og formene under den tynne, slitte bomullen var velutviklede. Hoftene svingte da hun falt inn ved siden av ham, hun var slank om midjen og brystene gynget for hvert skritt. Hele tiden spurte og grov hun og ville vite alt, og hun måtte stadig ta på ham, legge hånden på albuen, riste svarene ut av ham, se på ham med skøyerblikk, le den smittende latteren. Mark følte en underlig uro.

Fred Blacks kone dro kjensel på ham på langt hold og utstøtte et brøl lik en melkeku som får kalven sin igjen. Hun hadde ni døtre og hadde alltid lengtet etter en sønn.

«Hei, tante Hilda,» begynte Mark, før han forsvant inn i hennes mektige favn.

«Du er utsultet,» ropte hun. «Og fysj som du lukter. Klær og hår ser ikke ut.»

De fire ugifte jentene overvåket av Mary, bar inn sinkbadekaret på kjøkkenet og fylte det med pøser av dampende vann fra komfyren. Mark satt på en krakk på verandaen mens tante Hilda klippet de lange lokkene med en diger, sløv saks.

Så jaget hun de motvillige døtrene fra kjøkkenet. Mark kjempet drabelig for sin ærbarhet, men hun viftet ham av.

«Et gammelt kvinnfolk som jeg har sett både større og bedre ting enn det du har å fare med.» Dermed kledde hun bestemt av ham, og slengte klærne ut gjennom døren til Mary, som ventet spent.

«Vask dem, jente, og forsvinn fra den døra.»

Mark rødmet og kom seg kjapt ned i baljen.

I skumringen satt Fred Black og Mark sammen på brønnkanten bak huset med en flaske mellom seg. Det var «Cape Smoke», sterk som krutt, og etter den første slurken rørte ikke Mark glasset mer.

«Jo, jeg har ofte tenkt på det,» nikket Fred, som så smått tok til å bli blank i blikket. «Gamle Johnny elsket den eiendommen sin.»

«Snakket han noensinne om å selge?»

«Nei, aldri. Jeg tenkte han ville bo der bestandig. Snakket støtt om å bli begravd ved siden av Alice. Det var hans ønske.»

«Når så du ham sist, onkel Fred?»

«Vel, la oss se …» Han gned seg på månen, tenksomt. «Det må ha vært to uker før han dro på sin siste jakt. Jo, det stemmer. Han hadde vært i Ladyburg for å kjøpe patroner og proviant. Kom kjørende innom og overnattet, og vi hadde en lang prat.»

«Snakket han noe om å selge?»

«Ikke et kløyva ord.»

Kjøkkendøren fløy opp så gult lampelys veltet ut, og tante Hilda brølte:

«Maten står på bordet. Kom og spis. Hold ikke gutten der ute og lær ham syndige ting, Fred, og våg ikke å ta flasken inn i huset!»

Fred skar en grimase, skjenket resten av det mørkebrune brennevinet i kruset og ristet på hodet over tomflasken.

«Farvel, gamle venn.» Dermed slengte han den over hekken, og tømte kruset som medisin.

Mark ble klemt inn på benken ved kjøkkenveggen med Mary på den ene siden og en annen av de frodige døtrene på den andre. Tante Hilda satte seg rett overfor, fylte tallerkenen hans og bebreidet ham høylydt hvis han ikke la i seg fort nok.

Mary strakte seg frem over ham for å ta et stykke nybakt brød. Han mistet pusten da et av de saftige brystene ble presset mot ham. Så flyttet hun på seg, og han kjente låret mot sitt.

«Mary, gi Mark litt mer saus,» sa moren, og piken helte av muggen og støttet seg med den frie hånden på Marks lår. Litt etter beveget hånden seg langsomt, men målbevisst oppover. Han klarte ikke å svelge maten. At slikt kunne foregå rett for øynene på tante Hilda!

Han begynte å få panikk.

Så henslengt som det under forholdene var mulig, lot han den ene hånden gli ned og grep henne hardt over håndleddet.

«Er du forsynt?» spurte Hilda.

«Ja takk,» sa Mark fort og prøvde å ta Marys hånd vekk, men hun var stor og sterk og strittet imot.

«Ta tallerkenen hans, er du snill, og gi ham litt av den gode kaken din.»

Det var som om Mary ikke hørte. Hun bøyde hodet ærbart, rød i fjeset, og leppene sitret. Ved siden av henne vred Mark seg fortvilt på benken.

«Hva går det av deg, jente?» spurte moren skarpt. «Hører du meg?»

«Ja mor, jeg hører.» Hun sukket og tok seg sammen. Så reiste hun seg langsomt og tok Marks tallerken med begge hender, mens han sank lettet sammen.

En støvet Daimler stanset ved siden av Mark der han trasket bortover den humpete veien med tett gress langs midten.

En middelaldrende mann med konen ved siden av seg stakk hodet ut.

«Hvor skal du, gutt?»

«Til Ladyburg.»

«Hopp inn bak.»

Mark kjørte de siste milene sittende høyt på maissekker og med kaklende høner ved siden av seg. Vinden rusket i det nyklipte håret.

De skranglet over en bru, og Mark undret seg over hvordan alt var forandret. Ladyburg var ingen småby lenger. Den hadde utvidet seg like meget som elva, og det var en svær ny godsstasjon under skrenten der en hel del lokomotiver rangerte vogner tungt lastet med tømmer fra sagbrukene eller med sukker fra den nye fabrikken.

Sukkerfabrikken selv var et monument over fremgangen, et ruvende bygg med stålbjelker og svære kjeler. Røyk og damp veltet opp av en drøss piper og dannet en grå sky som oppløste seg i brisen.

Mark rynket nesen et øyeblikk over lukten, så stirret han med ærefrykt bortover Storgata. Det var kommet opp en hel del nye bygg med fine fasader og gavler, farget glass i inngangsdørene og eiernes navn og byggeår over. Men alt ble overskygget av en fire etasjes storbygning pyntet som en bryllupskake. Ladyburg Farmers Bank sto det med store bokstaver. Sjåføren satte Mark av foran den, og viftet muntert da han kjørte videre.

Flere biler sto parkert blant kjerrer og firehjulsvogner, og folk på gaten virket velkledde og tilfredse, borgere i et fremgangsrikt og blomstrende samfunn.

Mark kjente noen av dem fra gamle dager, og da han trasket bortover med sekken slengt over den ene skulderen, stanset han og hilste. Alle ble forvirret et øyeblikk inntil de kjente ham igjen, og fortalte at de trodde han var død i Frankrike. Det hadde stått i Gazette.

Registreringskontoret lå blant labyrinten av regjeringskontorer bak Justisbygningen og politistasjonen. Han hadde hatt god tid til å tenke under den lange reisen fra Andersland, og Mark visste på en prikk hva han skulle gjøre, og i hvilken rekkefølge.

Noen lite innbydende trebenker sto på den trange plassen foran skranken der en gammel nærsynt kontorist med grønn skjerm over øynene endelig så irritert opp.

«Jeg skulle gjerne se på et skjøte,» sa Mark.

Et område beliggende utenfor Ladyburg, ved navn ANDERSLAND, nr. 42 a. Overført til Ladyburg Estates, registrert i Ladyburg 1.6.1919.

Dennis Petersen fremsto for undertegnede notar med fullmakt datert 12.5.1919 fra John Archibald Anders, bevitnet i henhold til loven … nevnte D. Petersen erklærte at J. A. Anders på lovlig vis hadde solgt …

Mark tok for seg neste dokument.

Salgskontrakt. John Archibald Anders, heretter kalt selger, avhender til Ladyburg Estates, heretter kalt kjøper, gården ANDERSLAND med alle bygninger, aylinger og dyr, for tre tusen pund sterling.

John Archibald Anders (hans bumerke) X.

På vegne av Ladyburg Estates: Dirk Courtney (direktør). Til vitterlighet: Pieter Andries Greyling, Cornelius Johannes Greyling.

Mark rynket brynene over de to navnene. Piet Greyling og hans sønn hadde fulgt den gamle til Chakas Gate nesten umiddelbart etter å ha bevitnet salgskontrakten, og de hadde funnet ham død noen dager senere og hadde begravd ham der ute i villmarka.

Fullmakt til Dennis Petersen.

Jeg, undertegnede John Archibald Anders bemyndiger herved ovennevnte Dennis …

Undertegnet John Archibald Anders X (hans bumerke) som vitner: Pieter Andries Grevling, Cornelius Johannes Greyling.

Mark gransket bunken av stive papirer med snirklete bokstaver og røde vokssegl med dinglende silkebånd. Omhyggelig noterte han navnene i notisboken sin, hvoretter kontoristen forlangte papirene tilbake og motstrebende ga ham kvittering for avgiften.

Firmaregisteret var på den andre siden av gangen, og her ble Mark mottatt på en annen måte, av en ung dame i nøktern grå jakke og lange skjørter som sto i streng kontrast til de kvikke øynene og den freidige tonen.

Det søte ansiktet med fregnet oppstopper lyste opp i et anerkjennende smil da Mark kom inn, og litt etter hjalp hun ham kameratslig, mens han nøye leste alt om Ladyburg Estates.

Direktører var Dirk Courtney og Ronald Beresford Pye, men de hadde bare én aksje hver, akkurat nok til at de kunne få plass i styret.

De andre 999 998 fem-skilling-aksjene eide Ladyburg Farmers Bank.

«Tusen takk,» sa Mark og ga mappen fra seg igjen. «Får jeg lov til å se papirene for Ladyburg Farmes Bank også?»

Den ene millionen ett-pund-aksjer tilhørte tre menn, alle direktører i firmaet.

Dirk Courtney 600 000 fullt innbetalte aksjer

Ronald Beresford Pye: 200 000 fullt innbetalte aksjer

Dennis Petersen: 200 000 fullt innbetalte aksjer

Mark rynket pannen. Det hele var innfløkt, de samme navnene gikk stadig igjen. Han noterte.

«Jeg heter Marion. Og du?»

«Mark … Mark Anders.»

«Mark? Et sterkt og romantisk navn. Mark Antonius, som du kanskje vet.»

«Jo. Hva skylder jeg?»

I døren snudde han seg. «Takk,» sa han sjenert. « Det var svært snilt av deg.»

«Er det noe annet, vet du hvor jeg er.» Hun rødmet, og snudde seg for å skjule det. Da hun så mot døren igjen, var han borte, og hun sukket.

Mark fant listen over den gamles eiendom litt foraktelig arkivert under «Eiendom uten arvinger, under 100 pund».

To rifler og en hagle, fire trekkokser og en trille, solgt ved offentlig auksjon for 84 pund og 16 shilling. På debetsiden var honorar til en viss Dennis Petersen, og omkostninger. Tilsammen 127 pund. Regnskapet hadde vist underskudd. John Archibald Anders var borte, nesten uten å etterlate seg noe, ikke engang de 3 000 pundene han hadde fått for Andersland.

Mark slengte sekken over skulderen igjen og gikk ut i den strålende ettermiddagssolen. En vannkjerre trukket av to okser kom langsomt bortover Storgata og sprutet fine vannstråler til begge sider for å dempe det tette støvet.

Mark stanset og snuste inn duften av vann på tørr jord, mens han så bort på den ruvende bygningen til Ladyburg Farmers Bank.

Et kort øyeblikk lurte han på om han skulle krysse gaten og gå inn og spørre mennene der inne hva som hadde fått den gamle til å endre sin faste beslutning om å dø og bli begravd på Andersland, hvordan pengene var utbetalt til ham, og hva han hadde gjort med dem.

Men han slo fort tanken fra seg. Mennene som arbeidet der inne var av annen støpning enn den pengelense sønnesønnen av en hardt arbeidende analfabet og farmer. Det fantes samfunnsorden og skjulte skranker som man ikke kunne passere, selv om man hadde universitetseksamen, tapperhetsmedalje og en ærefull avskjed fra arméen.

Den bygningen var velstandens og maktens tempel, der kjemper, gudelignende menn, holdt til. Slike som Mark Anders buste ikke inn dit for å kreve svar på utidige spørsmål om en gammel, ubetydelig mann.

«Eiendom uten arvinger, verd mindre enn hundre pund,» mumlet Mark, og la i vei til godsstasjonen på den andre siden av byen.

«Jo,» sa stasjonsmesteren, «Piet Greyling var lokomotivfører, og sønnen var fyrbøter under ham. Men de sa opp for en stund siden, i 1919.» Han gned kjaken tenksomt. «Nei, jeg vet ikke hvor det ble av dem, jeg var evig glad over å bli kvitt dem. Det er sant, forresten, sønnen mumlet noe om at de skulle til Rhodesia.