Wilbur Smith

Sverdets makt

Wilbur Smith

Sverdets makt

Oversatt av Henning Kolstad

Denne boken er tilegnet juvelen i mitt liv, min kone Mokhiniso, med all min kjærlighet og takknemlighet over de frydefulle årene jeg har vært gift med henne.

Hvis jeg skulle sluppet

et vilkårlig styre til

Og endret alle lover

i pakt med sverdets makt

ville jeg sluppet å komme hit.

Kong Charles I av England

Tale på skafottet 30. januar 1649

Skodda lå som et teppe over sjøen og kvalte all farge, all lyd. Den bølget og sydet da morgenbrisens første luftninger feide innover mot land. Tråleren lå i skodda tre sjømil ute, hvor havstrømmen med sitt vell av livgivende plankton møtte det rolige kystfarvannet og dannet en linje av mørkere grønt.

Lothar De La Rey sto i styrhuset og lente seg mot ekerattet mens han kikket ut i skodda. Han var glad i disse minuttene med spenningsladet venting i grålysningen. Han kjente hvordan det begynte å krible i blodet, den samme jaktiveren som hadde grepet ham utallige ganger tidligere, en rus like nådeløst vanedannende som opium eller brennevin.

Han lot tankene seile bakover og husket det duse, lyserøde daggryet som snek seg over Magersfontein-åsene da han lå bak brystvernet i skyttergravene og ventet på at geleddene med Highland-infanteri skulle komme ut av mørket, at de skulle marsjere med viftende kilter og flagrende kappebånd rett imot de skuddklare mauserne deres. Minnet ga ham kriblende gåsehud.

Siden hadde han opplevd hundre nye daggry med tilsvarende venting, klar til å rykke ut mot storvilt – bustmanet Kalahariløve, skabbete gamle bøfler med hornpansret hode, kloke, grå elefanter med skrukket hud og lange, dyrebare elfenbenstenner. Denne gangen var viltet mindre enn noe han tidligere hadde jaktet på, men til gjengjeld fantes det i myriader så uendelige som havet det kom fra.

Tankerekken hans ble avbrutt da gutten kom bortover det åpne dekket fra byssa. Føttene hans var bare, bena var lange og brune og sterke. Han var nesten på høyde med en voksen mann, så han måtte bøye seg under karmen på styrhusdøren da han gikk inn med et blikkrus dampende kaffe i hver hånd.

«Sukker?» spurte Lothar.

«Fire skjeer, far.» Gutten smilte bredt mot ham.

Skodda hadde kondensert til duggdråper på de lange øyevippene hans, og han blunket dem vekk som en søvnig katt. Solen hadde bleket det lyskrøllede håret hans til platinagrått, men øyenbrynene og vippene var tette og sorte. De omkranset og fremhevet den okergule øyefargen hans.

«Sprelsk fisk i dag.» Lothar krysset høyre hånds fingre i bukselommen som vern mot ulykken det betydde å ha sagt det høyt. Vi trenger det, tenkte han. Vi trenger fin, sprelsk fisk for å klare oss.

Fem år tidligere hadde han nok en gang gitt etter for jakthornets kall, latt seg lokke av jagingen og villmarken. Han hadde solgt det lønnsomme vei- og jembaneanleggsfirmaet han med slit og møye hadde bygget opp, lånt en formue og satset alt.

Han hadde visst om de grenseløse skattene som skjulte seg i Benguela-strømmens grønne vannmasser. Han hadde fått sitt første glimt av dem under den Store Krigens kaotiske sluttfase, da han holdt sin siste stilling mot de forhatte engelskmennene og deres svikefulle lakei Jan Smuts i bresjen for sin sørafrikanske sambandshær.

Fra en hemmelig forsyningsbase mellom sanddynene i ørkenen langs søratlanterhavskysten hadde Lothar tanket og væpnet de tyske ubåtene som plaget den britiske handelsflåten. Og mens han henslepte disse kjedsommelige dagene ute ved sjøen i påvente av ubåtene, hadde han sett havet briljere med sine grenseløse rikdommer. Det var bare å forsyne seg, og i årene etter den vanærende Versailles-traktaten hadde han lagt sine planer mens han slet og arbeidet i støvet og varmen, sprengte seg gjennom fjellpassene eller førte veiene sine snorrett over de heteskimrende slettene. Han hadde spart og planlagt og forberedt seg til dette varpet.

Båtene hadde han funnet i Portugal. Sardintrålere, råtne og vanskjøttet. Der hadde han også funnet Da Silva, gammel og klok på havets luner. Sammen hadde de reparert og nyutrustet de fire eldgamle trålerne, og deretter hadde de seilt dem med minimumsbesetning ned langs hele det afrikanske kontinent.

Hermetikkfabrikken hadde han funnet i California, den var plassert der for å utnytte tunfiskbankene. Men eierfirmaet hadde overvurdert fiskebankenes rikdommer og undervurdert kostnadene ved å fange disse uberegnelige ’havets broilere’. Lothar hadde kjøpt fabrikken for en liten brøkdel av hva den opprinnelig kostet, og fraktet hele produksjonsutstyret til Afrika. Han hadde rigget det opp igjen på den hardpakkede ørkensanden ved siden av den nedlagte hvalfangststasjonen som hadde gitt den øde bukten navnet Walvis Bay.

De tre første sesongene hadde han og gamle Da Silva funnet fisk, og de hadde høstet de endeløse bankene helt til Lothar hadde nedbetalt lånene som hadde holdt ham i en økonomisk tvangstrøye. Da hadde han straks kontrahert nye fartøyer til erstatning for de utrangerte portugisiske trålerne, men dermed begrov han seg enda dypere i gjeld enn han hadde vært da eventyret startet.

Så ble det slutt på fisken. Uten noen begripelig grunn var de enorme sardinforekomstene forsvunnet; bare noen små, spredte stimer ble igjen. De lette fåfengt, gikk over hundre sjømil ut og finkjemmet kysten til langt utenfor lønnsom avstand fra hermetikkfabrikken, og imens gikk tiden ubarmhjertig fra dem; for hver måned kom en nota om påløpne renter som Lothar ikke kunne betale, og utgiftene til drift av fabrikk og båter tårnet seg opp, slik at han måtte trygle og be om ytterligere lån.

To år uten fisk. Men så plutselig, akkurat da Lothar skjønte at slaget var tapt, hadde det skjedd et ørlite omslag i havstrømmen eller den fremherskende vindretningen slik at fisken kom tilbake: fin og sprellende fisk som steg opp av dypet så tett som nytt gress hver eneste morgen ved daggry.

Å, la det vare, ba Lothar i sitt stille sinn. Tre måneder til, det var det eneste han trengte. Bare tre korte måneder til, så ville han ha nedbetalt gjelden og være fri igjen.

«Det letner,» sa gutten. Lothar blunket, ristet litt på hodet og våknet fra minnene han hadde fordypet seg i.

Skodda åpnet seg som et sceneteppe, og sceneriet som ble avdekket var melodramatisk og teatralsk; fargene virket unaturlig rebelske – solrenningen skapte et glødende fyrverkeri av orange og gyllent og grønt i himmel og glitrende sjø, mens de virvlende tåkedottene ble blodrøde og rosenrøde. Det så ut som om hele farvannet sto i trolsk brann. Stillheten forsterket den overnaturlige forestillingen, en stillhet så bastant og klar som krystall. Den ga dem inntrykk av å være stokk døve, som om alle de andre sansene deres var tatt bort og konsentrert i synet mens de sto og beundret fargespillet.

Så brøt solen gjennom, en klar stråle av gyllent lys gjennom taket av tåkebanken. Det spilte over havflaten slik at kanten av strømmen ble badet i grelt skinn. Kystvannet hadde en uklar blåtone, det var rolig og speilblankt som olje. Grenselinjen hvor det møtte den virkelige havstrømmen, der bunnvannet ble drevet opp i overflaten, var rett og skarp som en knivsegg. Utenfor denne linjen var havflaten mørk og kruset som grønn fløyel strøket mot flossen.

«Daar spring hy!» ropte Da Silva fra fordekket og pekte ut mot kanten av det mørke vannet. «Der vaker’n!»

Da det lave solskinnet traff vannflaten, vaket en enslig fisk. Den var bare en tanke lengre enn en menneskehånd, en sølvglinsende liten flis av en fisk.

«Start opp!» Lothar var hes av opphisselse. Gutten slengte fra seg kruset på bestikkbordet så den siste kaffeslanten skvalpet over, så styrtet han ned leideren til maskinrommet.

Lothar slo på bryterne og stilte inn maskinhendelen mens gutten bøyde seg over sveiva nede i maskinrommet.

«Kom igjen!» ropte Lothar ned. Gutten tok spenntak og dro sveiva rundt mot kompresjonen i alle fire sylinderne. Han var ikke fullt tretten år, men allerede nesten like sterk som en voksen mann, og musklene spilte i ryggen hans mens han arbeidet.

«Nå!» Lothar stengte ventilene. Maskinen, som fremdeles var varm etter turen ut fra havnen, tente og buldret i gang. Den spydde en sky av svart oljerøyk gjennom eksosåpningen i skrogsiden, så stabiliserte den seg i jevn rytme.

Gutten styrtet opp leideren, smatt ut på dekk og løp frem i baugen hvor han stilte seg sammen med Da Silva.

Lothar la roret over og seilte bortover langs strømkanten. Skodda blåste vekk nå, og de så de andre båtene. De hadde også ligget stille i skoddebanken og ventet på de første solstrålene, men nå tøffet de ivrig langs strømkanten og pløyde lange V-striper i den rolige overflaten mens baugbølgene skummet og blinket i morgensolen. På alle fartøyene bøyde mannskapet seg over rekka og stirret forover; den opphissede praten deres var hørbar gjennom båtenes tøffing.

Gjennom panoramaglasset i styrhuset hadde Lothar utsikt til alle arbeidsområdene på den femtifots tråleren, og han tok et siste overblikk over forberedelsene. Den lange nota var lagt ut langs styrbord rekke, og flytetrossa var ordnet i sirlige kveiler. Nota veide nesten syv og et halvt tonn tørr, og våt ble den mange ganger tyngre. Den var hundre og femti meter lang, og i vannet hang den som et gardinflor fra korkkavlene, en tyve meter dyp gardin. Nota hadde kostet Lothar over fem tusen pund, mer enn en vanlig fisker kunne tjene i løpet av tyve års uopphørlig slit, og alle de tre andre båtene hans var tilsvarende utstyrt. Etter seg slepte hver tråler en ’bucky’, en attenfots klinkbygget lettbåt.

Med et eneste langt, hardt blikk forsikret Lothar seg om at alt var klart til kastet, så kikket han forover akkurat idet en ny fisk vakte. Denne gangen var den så nær at han så den mørke stripen langs fiskens glinsende side, og han oppfattet fargene – grønt over stripen og en grell sølvtone nedenfor. Så slo fisken ned igjen og etterlot seg en mørk flekk i overflaten.

Dermed, som om dette hadde vært et startsignal, ble det brått liv i sjøen. Vannet ble mørkt, som om det plutselig skulle ha glidd en tykk sky foran solen, men denne skyen kom nedenfra. Den steg opp fra dypet, og vannet bruste som om et sjøuhyre svømte like under overflaten.

«Stim!» skrek Da Silva. Han vendte det furete, brune ansiktet sitt mot Lothar og slo ut med armene som for å favne det sydende havet.

Foran seg hadde de en mørk, sammenhengende kjempestim, halvannen kilometer bred og så lang at den andre enden fremdeles lå skjult i tåkebankene som fortsatt hang igjen. I løpet av alle sine år som jeger hadde Lothar aldri sett en slik samling av liv, slike myriader av enkeltindivider. Han hadde sett gresshoppesvermer så tette at de stengte den afrikanske middagssolen ute, og han hadde sett flokker av bittesmå quelea-fugler så tallrike at den samlede vekten deres brøt store grener av trærne der de satte seg for å sove, men begge deler var bare blåbær i forhold til en stim som dette. Selv mannskapene på de fremjagende trålerne ble tause og stirret som betatt da stimen brøt vannflaten og vannet ble gnistrende hvitt som en snøbre; utallige millioner av små, skjelldekte kropper glimtet i sollyset da de ble løftet opp av vannet av uendelige mengder artsfrender som presset på nedenfra.

Da Silva var den første som våknet av trancen. Han snudde seg og løp bakover langs dekket, rask og sprek som en unggutt, og stoppet bare et øyeblikk ved døren til styrhuset.

«Hellige Maria, sørg for at vi fortsatt har ei not når dette er gjort.»

Det var ment som en skarp advarsel. Den gamle mannen løp straks videre akterover til hekken. Der kløv han over relingen og kastet seg i lettbåten, mens resten av mannskapet fulgte hans eksempel og skyndte seg til postene.

«Manfred!» Lothar ropte på sønnen, og gutten som hadde stått fjetret i baugen nikket lydig. Han løp tilbake til faren.

«Ta roret.» Det var et enormt ansvar for en så ung gutt, men Manfred hadde vist seg ansvar verdig så mange ganger tidligere at Lothar ikke hadde noen betenkeligheter med å forlate styrhuset. Han stilte seg i forpiggen og signaliserte uten å se seg over skulderen, og kjente hvordan dekket krenget under føttene da Manfred la roret over. Han begynte på en vid sirkel rundt stimen slik faren hadde signalisert.

«Så mye fisk,» hvisket Lothar. Mens øynene anslo avstand og vind og strøm, ga han gamle Da Silvas advarsel høyeste prioritet i beregningene sine: tråleren og nota kunne takle 150 tonn av disse spretne små sølvsardinene, kanskje 200 tonn med dyktighet og flaks.

Men foran dem lå en stim med millioner av tonn fisk. Et uklokt kast kunne fylle nota med ti–tyve tusen tonn, og vekten og tregheten i slike mengder kunne spjære nota eller rive løs hele redskapen – kanskje ville flytetrossa ryke, kanskje ville spillet bli revet løs fra dekket. Det verste ville være om alt sammen holdt; da kunne hele tråleren bli trukket under av vekten og kullseile. Lothar risikerte ikke bare å miste verdifull fangstredskap, han kunne miste både fartøyet og besetningen og sønnen samtidig.

Uvilkårlig kastet han et blikk over skulderen, og Manfred smilte bredt mot ham bak styrhusvinduet, ansiktet til gutten strålte av iver og opphisselse. Når de okergule øynene skinte og han blottet de hvite tennene i et smil, var det som å se moren hans. Lothar kjente et stikk av bitterhet før han konsentrerte seg om arbeidet igjen.

Dette korte øyeblikkets uoppmerksomhet hadde nær ødelagt alt for Lothar. Tråleren raste inn mot stimen; straks ville den pløye inn blant fiskene og få dem til å søkke, flykte ned i dypet igjen som en eneste sammenhengende organisme. Han ga et heftig signal om unnamanøver, og gutten reagerte momentant. Tråleren bråvendte og fortsatte langs kanten av stimen, holdt seg femten meter unna, ventet på den rette sjansen.

Et nytt raskt blikk over skulderen viste Lothar at de andre skipperne hans også trakk seg forsiktig unna, betenkt over sardinstimens umåtelige masse. Swart Hendrick stirret over mot ham. Hendrick var en svær okse av en neger; fleinskallen hans skinte som en kanonkule i morgensolen. Han var en gammel kamerat fra krigen og fra et hundretalls halsløse eventyr, og i likhet med Lothar hadde han uten vanskeligheter omstilt seg fra landkrabbetilværelsen til sjølivet. Nå utøvet han fiskerfaget med samme dyktighet som han tidligere hadde lagt for dagen som elfenbens- og menneskejeger. Lothar ga ham håndsignalet for ’pass på’ og ’fare’, og Swart Hendrick kvitterte med en armbevegelse og en lydløs latter.

Grasiøst som dansere kretset de fire båtene i slynger og piruetter rundt den massive stimen mens de siste restene av skodda løste seg opp og blåste vekk i den svake brisen. Solen steg opp over horisonten, og de fjerne sanddynene i ørkenen skinte som nystøpt bronse; en dramatisk scenebakgrunn for den gryende jakten.

Fortsatt holdt fisken den samme tette formasjonen, og Lothar begynte å bli desperat. De hadde vært i overflaten i en drøy time nå, og det var lengre enn vanlig. Hvert øyeblikk kunne de søkke, og ikke en eneste av båtene hans hadde satt not. De ventet fryktsomt som tiggere overfor grenseløse skatter, og Lothar kjente en fandenivoldsk stemning stige opp i seg. Han hadde ventet for lenge allerede.

Briste eller bære, tenkte han, vi kaster. Han signaliserte Manfred nærmere inn mot stimen og myste med øynene da han fikk solen i ansiktet.

Men før han rakk å gjennomføre dumheten, hørte han et plystresignal fra Da Silva. Han snudde seg og så at portugiseren sto på tofta i lettbåten og gestikulerte vilt. Bak dem begynte stimen å bule. Den kompakte, runde massen forandret form. Ut av den vokste en fangarm, en vorte – nei, det minnet mer om et hode på en tynn hals da en liten porsjon av stimen skilte seg ut fra hovedmassen. Det var dette de hadde ventet på.

«Manfred!» ropte Lothar og veivet med høyrearmen. Gutten snurret rattet over og tverrvendte tråleren, så fosset de tilbake og siktet baugen mot halsen på sidestimen som en skarpretterøks.

«Senk farten!» Lothar viftet med hånden, og tråleren sakket av. Forsiktig gled den frem til halsen på sidestimen. Vannet var så klart at Lothar så de enkelte fiskene; hver med en regnbue av prismebrutt sollys rundt, og under dem skimtet han resten av stimen som en mørkegrønn masse, tett som et isfjell.

Lothar og Manfred manøvrerte trålerbaugen uhyre varsomt inn i den levende massen. Propellen gikk bare såvidt rundt for ikke å skremme stimen til å søkke. Den smale halsen delte seg foran baugen, og den vesle sidestimen var skilt fra hovedmassen. Ved hjelp av håndsignaler til Manfred fikk Lothar tråleren til å drive sidestimen unna, den bakket og vendte og gled frem som en gjeterhund.

«Fremdeles for mye,» mumlet Lothar for seg selv. Han anslo at selv den fraskilte småstimen inneholdt godt over tusen tonn, kanskje mer, alt etter hvor dypt den strakte seg.

Det var risikabelt, svært risikabelt. I kanten av synsfeltet så han at Da Silva signaliserte heftig om å være forsiktig, og nå plystret han som rasende. Den gamle var redd for så mye fisk, men Lothar bare flirte. De gule øynene hans skinte som slepne topaser da han signaliserte Manfred opp i kastefart og gjørs på å vende ryggen mot den gamle.

Ved fem knop ga han Manfred signal om å stabilisere farten og ledet ham gjennom en skarp sving som drev den fraskilte stimen sammen i en tett klump. Da de kom rundt for annen gang og passerte på lesiden av stimen, snudde Lothar seg akterover og holdt hendene for munnen som en ropert:

«Los!» brølte han. «La nota gå!»

Den svarte besetningsmannen på akterdekket løsnet slippestikket som holdt lettbåtens fangline og kastet den overbord. Da Silva klamret seg til ripa på den vesle trebåten og protesterte av full hals da den sakket akterut og gynget i kjølvannet deres. Den trakk med seg enden av den tunge, brune nota overbord.

Tråleren kretset rundt stimen mens garnet gled over trerekka. Flytetrossa kveilet seg ut som en pytonslange, strømmet overbord og ble liggende som en navlestreng mellom tråleren og lettbåten. Da de kom rundt på tvers av vinden, dannet den jevne raden av korkkavler en ring rundt den tette, mørke stimen. Nå hadde de lettbåten rett forut; Da Silva satt resignert og sammensunket på tofta.

Manfred balanserte roret mot draget fra den kolossale nota og manøvrerte tråleren inntil den gyngende lettbåten med hårfine styrekorreksjoner. Han slo maskinen på tomgang idet skrogene møttes med et svakt dunk. Nå var sidestimen stengt inne i nota, og Da Silva kløv ombord i tråleren med tampene av de grove tretommers trossene over skulderen.

«Du kommer til å miste redskapen,» ropte han til Lothar. «Det er gal manns verk å snurpe nota rundt denne stimen – de vil dra med seg redskapen pokker i vold. Ved den hellige Markus –» Men under Lothars anspente ledelse var mannskapet allerede i full gang med trekkeoperasjonen. To av dem, menn av hererostammen, løftet hovedflytetrossa av skulderen til Da Silva og gjorde den fast. En annen hjalp Lothar med å føre flåvaieren til hovedspillet.

«Det er min not og min fisk,» brummet Lothar til ham og startet spillet med et brøl. «Gjør fast lettbåten!»

Notgarnet hang i en krans til drøyt tyve meters dybde i det klare, grønne vannet, men bunnen var åpen. Det som nå hastet mest var å snurpe det sammen til en notpose før stimen oppdaget at den kunne flykte nedover. Lothars armmuskler spilte under den solbrune huden der han sto krumbøyd og trakk flåen armlengde for armlengde inn på den roterende spilltrommelen. Flåvaieren løp gjennom stålringer langs nedkanten av nota og dro den sammen som snurpesnoren i en gigantisk tobakkspung.

I styrhuset koblet Manfred inn maskinen i ørsmå rykk forover og akterover for å holde akterskipet og propellen unna nota, mens gamle Da Silva hadde buksert lettbåten over på motsatt side av nota og gjort den fast til flytetrossa for å sikre ekstra oppdrift til det kritiske øyeblikket da den altfor store stimen skjønte at den var innestengt og fikk panikk. Lothar halte raskt inn den grove flåen helt til stålringene kom i et samlet knippe over relingen. Notposen var stengt. Stimen var fanget.

Våt av svette lente Lothar seg mot relingen, han var så utkjørt at han ikke fikk frem et ord. Det lange, sølvhvite håret hans hang i gjennomsvette tjafser nedover pannen da han gestikulerte til Da Silva.

Flytetrossa lå i en pyntelig ring på den grønne havflaten, med lettbåten festet til siden lengst fra tråleren. Men nå begynte ringen å forandre form rett for øynene på Lothar. Den dro seg raskt ut i avlang fasong da stimen merket garnet for første gang og rente mot det med stort trykk. Så ble trykket reversert da fisken snudde og rente i motsett retning; stimen trakk med seg nota og lettbåten som om den skulle være en liten kvast drivtang.

Stimens kraft var like uimotståelig som Leviatan.

«Herregud, vi har enda mer enn jeg trodde,» peste Lothar. Så rev han seg løs, strøk luggen vekk fra øynene og løp til styrhuset.

Stimen ruste frem og tilbake i nota og kastet lettbåten hit og dit i det sydende vannet. Lothar kjente at trålerdekket krenget kraftig under ham da fiskemassen dro brått i de grove trossene.

«Da Silva hadde rett, de blir helt ville,» mumlet han og grep etter håndtaket til tåkeluren. Han ga tre skarpe støt, signalet om at de trengte bistand, og styrtet ut på dekk igjen. Han så at de tre andre trålerne snudde og kom mot dem for full maskin. Ingen av dem hadde hatt mot til å sette not i den enorme stimen ennå.

«Heng i, for pokker,» snerret Lothar til ingen nytte mot dem, så henvendte han seg til mannskapet. «Alle mann til rekka, hal tørt!»

Besetningen nølte, den nota kviet de seg for å håndtere.

«Sett i gang, fordømte svartinger!» brølte Lothar og styrtet til relingen for å gå foran med et godt eksempel. De måtte trekke sammen nota, presse fisken så tett sammen at den mistet kreftene.

Garnet var grovt og skarpt som piggtråd, men de stilte seg på rad og grep tak, brukte skrogets rulling i de svake dønningene til å hale inn nota med håndmakt. For hvert drag fikk de inn en meter eller to.

Så ruste stimen igjen, og alt gamet de hadde fått inn ble revet ut av hendene på dem. En av herero-karene var for sen med å slippe taket, og fingrene på høyrehånden ble sittende fast i gammaskene. Kjøttet ble flådd av dem som en hanske, flenget opp helt inn til benet. Han skrek og klemte den ødelagte hånden mot brystet, prøvde å stagge blodstrømmen, men det sprutet i ansiktet på ham, rant nedover det svetteglinsende sorte brystet og sølte til buksene.

«Manfred!» ropte Lothar. «Ta deg av ham!» Så konsentrerte han seg hundre prosent om nota igjen. Stimen prøvde å søkke og trakk et parti av flytetrossa under vann. En liten del av fisken rømte over den og spredte seg som mørkegrønn røyk under havflaten.

«Godt å bli kvitt,» brummet Lothar, men det aller meste av stimen var fremdeles innestengt, og flytetrossa fløt opp til overflaten igjen. Nok en gang prøvde stimen å stikke nedover, og denne gangen krenget den tunge femtifots tråleren betenkelig. Mannskapet grep etter noe å holde seg fast i, ansiktene var askegrå under den mørke huden.

På den andre siden av nota fikk lettbåten et brutalt rykk av flytetrossa, og den hadde ikke oppdrift nok til å stå imot. Grønt vann fosset over ripa og oversvømte den.

«Hopp!» brølte Lothar til den gamle. «Kom deg klar av nota!» Begge forsto faren.

Forrige sesong hadde en av mannskapet falt i nota. Fisken hadde øyeblikkelig trengt seg mot ham fra alle kanter og drevet ham under i sine ville forsøk på å unnslippe. Først mange timer senere hadde de funnet igjen liket i bunnen av nota.

«Kom deg klar av nota!» skrek Lothar igjen, og Da Silva kastet seg over ripa på motsatt side av lettbåten akkurat idet den ble trukket under. Han plasket og kavet febrilsk da de tunge sjøstøvlene hans begynte å dra ham ned.

Men nå var Swart Hendrick på pletten. Han la tråleren sin like inntil flytetrossa, og to av mannskapet hans halte Da Silva ombord mens de andre flokket seg langs rekka og gjorde fast motsatt side av nota til tråleren etter Swart Hendricks anvisninger.

«Bare nota holder,» brummet Lothar, for de to siste trålerne hadde kommet og hektet seg til flytetrossa nå. De fire store fartøyene dannet en sirkel rundt den innestengte stimen, og mannskapene begynte frenetisk å hale ombord garn for å stramme nota.

Tak for tak dro de inn notgarnet, tolv mann på hver båt; selv Manfred tok plass ved siden av faren og hjalp til. De stønnet og dro med blodige hender mens stimen kastet seg hit og dit i notposen, de slet med verkende rygg og støle magemuskler, men tomme for tomme klarte de å stramme nota rundt den enorme stimen helt til de øverste fiskene ble presset opp av vannet og sprellet hjelpeløst omkring på en kompakt masse av artsfrender.

«Ut med håvene!» ropte Lothar, og på hver av trålerne hentet tre mann sine langskaftede håver fra stativet oppå styrhuset. De slepte dem forover dekket.

Håvene var formet som en vanlig fiskehåv, men de hadde ti meters skaft, og garnposen kunne øse opp et tonn levende fisk av gangen. I tre punkter langs stålringen som dannet åpningen på garnposene var det festet rep, og disse var i sin tur spleiset til en grøvre heisetrosse som hev og låret håvene. Bunnen av garnposene kunne åpnes og snurpes med en flåline som løp gjennom et sett av stålringer, nøyaktig samme arrangement som i den store snurpenoten.

Mens karene sjauet håven i stilling, slo Manfred og Lothar dekslene av lastelukene. Så styrtet de til postene sine; Lothar sto ved spillet og Manfred holdt enden av flåen til håvnettet. Med hvin og skrammel spillet Lothar håven høyt opp til kranbommen over dem, mens de tre karene som holdt det lange skaftet svingte håven utenbords over den innestengte stimen. Manfred rykket hardt i flålina og stengte bunnen av snurpenettet.

Lothar koblet spilledrevet i revers, og med et nytt hvin fra taljeblokken sank håven ned i den sølvglinsende massen av fisk. De tre håvkarene la all sin vekt på skaftet og tvang nettposen dypt ned i grøten av levende sardin.

«Hiver!» ropte Lothar og satte spillet i forovergear. Håven ble trukket oppover gjennom stimen og kom ut av vannet med et tonn sprellende sardin. Manfred holdt innbitt i flålina mens den fulle nettposen ble svingt inn over lasteluka.

«Slipp!» ropte Lothar til sønnen, og Manfred løsnet flålina. Bunnen av nettposen åpnet seg, og et tonn sardin fosset ned i det åpne lasterommet. Den hardhendte behandlingen hadde skurt hudskjellene av fisken, og nå drysset disse små skjellene som snøfnugg over karene, de glitret gyllent og lyserødt i solskinnet.

Da håven var tom, snurpet Manfred den sammen igjen med flåen. Håven ble svingt utenbords og låret ned i stimen igjen. Også på de tre andre trålerne var håvmannskapene og spilleførerne i full sving, og det gikk ikke mange sekunder mellom hver gang et tonn fisk ble heist inn over de åpne lukene og tømt i lasterommene så skjellskyene drev.

Det var knallhardt arbeid, monotont og ensformig, og hver gang håven svingte over dekk ble mannskapet oversprøytet av iskaldt sjøvann og skjell. Etter hvert som håvkarene ble utslitt, skiftet skipperne dem ut uten å avbryte den rytmiske hivingen og svingingen og låringen. De lot karene som jobbet med hovednota bytte plass med dem som holdt håvskaftet, men Lothar ble ved spillet uten avløsning, høy og årvåken og utrettelig. Det hvitblonde håret hans var så fullt av glitrende skjell at det skinte som et fyr i solen.

«Sølvblanke mynter.» Han smilte for seg selv mens fisken fosset ned i lasterommene på alle trålerne hans. «Blanke småmynt, ikke fisk. Vi skal ta inn en dekkslast med trepencemynter i dag.»

«Dekkslast!» brølte han over den stadig slunknere snurpenota, hvor Swart Hendrick jobbet ved sitt eget spill. Hendrick hadde kastet skjorten, og overkroppen glinset som polert ibenholt.

«Dekkslast!» brølte han tilbake mot Lothar, han frydet seg over det tunge skippertaket som ga ham sjansen til å briljere med sin overlegne fysiske styrke overfor mannskapet. Lasterommene på trålerne var allerede breddfulle, hver hadde over hundre og femti tonn ombord, og nå skulle de ta dekkslast.

Også dette var risikabelt. Når fartøyene først var lastet, lot det seg ikke gjøre å lette dem igjen før de kom i havn og fikk lasten pumpet over i fabrikken. Dekkslasting ville tynge hvert skrog med enda hundre tonn dødvekt, langt over sikkerhetsgrensen. Hvis været slo om og vinden dreiet på nordvest, ville det raskt bygge seg opp grov sjø som kunne slå de overlastede trålerne i senk.

Været holder nok, tenkte Lothar med seg selv mens han slet ved spillet. Han hadde lykken med seg nå, ingenting kunne stoppe ham. Han hadde tatt en fryktinngytende sjanse, og den hadde innbrakt ham nesten tusen tonn fangst, fire dekkslaster, fisk for femti tusen pund i et eneste kast. Det var hans livs største varp. Han kunne mistet redskapen eller båten eller for den saks skyld livet, men i stedet hadde han slettet all sin gjeld med et eneste notkast.

«Bevare meg vel;» mumlet han mens han slet ved spillet. «Nå kan ingenting gå galt. Jeg er fri, jeg er kvitt alle sorger.»

Med fulle lasterom begynte de å laste dekkene, fylte dem til randen av rekka. Til slutt sto mannskapet til livet i fisk mens de tømte håven og svingte det lange håvskaftet.

Over de fire trålerne svevet en tett, hvit sky av sjøfugl, og forut og akter på hvert fartøy sto en mann med en skarpslipt båtshake for å drive vekk de store haiene som prøvde å trenge seg inn til myriadene av innestengt fisk. De sylskarpe huggtennene kunne lett klippe seg gjennom det sterke notgarnet.

Mens fuglene og haien mesket seg, sank trålerskrogene dypere og dypere i vannet. Først da solen hadde passert middagshøyden mente selv Lothar at det var nok. Da var det rett og slett ikke plass til mer; fisken gled bare over rekka og gikk til haiene hver gang de tømte en ny håvlast på dekk.

Lothar slo av spillet. Det var nok hundre tonn fisk i nota ennå, de fleste kvalt og knust. «Tøm nota,» kommanderte han. «Slipp dem løs! Få redskapen ombord!»

De fire trålerne lå så dypt i vannet at sjøen vasket inn gjennom spygattene for hver krengning da de satte kursen mot land med Lothar i spissen, duvet langsomt og ubehjelpelig innover som en rad drektige ender. Bak dem lå det igjen et flak av død fisk i sjøen, en kvadratkilometer stort, tykt som høstløv på skogbunnen. Oppå dette flaket svømte tusenvis av proppmette måker, og under dem fråtset haien fortsatt.

De utkjørte mannskapene slepte seg gjennom hengemyren av krampedirrende fisk som oversvømte dekket helt til ruffleideren. Gjennomvåte av sjøvann og fiskeslim kastet de seg i de trange køyene under dekk.

I styrhuset drakk Lothar to krus varm kaffe, så kastet han et blikk på kronometeret øverst på skottet.

«Fire timers seilas inn til fabrikken,» sa han. «Da rekker vi akkurat å gjennomgå skolearbeidet.»

«Å, far!» tryglet gutten. «Ikke i dag, da. Dette er en stor dag. Behøver vi å lese nå?»

Det var ingen skole i Walvis Bay. Den nærmeste var den tyske skolen i Swakopmund tre mil unna. Lothar hadde vært både far og mor for gutten helt fra fødselen av. Han hadde tatt ham våt og blodig fra barselsengen. Moren hadde aldri spandert så mye som et blikk på barnet. Det hørte med til den unaturlige avtalen deres. Han hadde oppfostret gutten alene, uten annen bistand enn ammehjelpen han fikk av de brune nama-pleierskene. Nå sto de hverandre så nær at Lothar ikke holdt ut å være borte fra ham en eneste dag. Han hadde til og med tatt på seg å være privatlærer for ham for å slippe å sende ham fra seg.

«Ingen dag er så stor,» sa han til Manfred. «Vi må lese hver eneste dag. Det er ikke musklene som gjør en mann sterk. Finn frem bøkene!»

Manfred så på Da Silva og himlet med øynene for å høste medfølelse, men han var ikke så dum at han kom med flere innvendinger.

«Ta roret.» Lothar overlot rattet til den gamle sjøulken og satte seg ved det vesle bestikkbordet sammen med sønnen. «Ikke regning.» Han ristet på hodet. «Det er engelsk i dag.»

«Jeg fordrar ikke engelsk!» erklærte Manfred heftig. «Jeg fordrar ikke engelsk, og jeg fordrar ikke engelskmenn!»

Lothar nikket. «Nei, engelskmennene har alltid vært våre fiender, og det vil de alltid bli. Det er derfor vi må ruste oss med språket deres. Når den tid kommer, kan vi bruke det som våpen i kampen mot dem.»

Han snakket engelsk for første gang den dagen. Manfred begynte å svare på afrikaans, den sørafrikanske varianten av nederlandsk. Den ble innført som offisielt språk i Sør-Afrikasambandet i 1918, over et år før Manfred ble født. Lothar løftet hånden for å stoppe ham.

«Snakk engelsk, gutt. Bare engelsk i dag.»

En time arbeidet de sammen, leste høyt fra Bibelen og fra en to måneder gammel utgave av Cape Times. Deretter lot Lothar ham skrive diktat. Manfred vred seg og bet i blyanten mens han slet med det fremmede språket, og til slutt klarte han ikke å dy seg lenger.

«Far, kan du ikke fortelle meg om bestefar og løftet!»

Lothar flirte. «Du er en slu liten rakker. Finner på hva som helst for å slippe unna skolearbeidet.»

«Vær så snill, far –»

«Jeg har fortalt deg den historien hundre ganger før.»

«Fortell den en gang til. Det er en stor dag i dag.»

Lothar kikket ut gjennom styrhusvinduet og betraktet den dyrebare lasten. Jo, gutten hadde rett i at dette var en stor dag. I dag var han endelig gjeldfri etter fem lange, harde år.

Han nikket. «Det er greit, jeg skal fortelle deg det en gang til.» Manfred klappet igjen øvingsheftet og bøyde seg ivrig fremover bordet, forventningen lyste i de okergule øynene.

Historien om det store opprøret var blitt fortalt så mange ganger at Manfred kunne den utenat, han rettet på faren hvis noe ble uteglemt.

«Jo,» begynte Lothar, «da den svikefulle kong George den femte av England erklærte krig mot keiser Wilhelm av Tyskland i 1914, visste din bestefar og jeg hva vi pliktet å gjøre. Vi kysset din bestemor farvel –»

«Hvilken hårfarge hadde bestemor?» ville Manfred vite.

«Bestemoren din var en vakker tysk adelsdame, og håret hennes hadde samme farge som moden hvete i solskinnet.»

«Akkurat som mitt,» innskjøt Manfred.

«Ja, akkurat som ditt.» Lothar smilte. «Bestefar og jeg red ut på våre krigshester og sluttet oss til gamle general Maritz og hans seks hundre helter ved bredden av Oranje-elven, hvor han akkurat skulle rykke frem mot den slu Jannie Smuts.»

«Ja, far, fortell videre!»

Da Lothar kom til beretningen om det første slaget hvor troppene til Jannie Smuts hadde knust opprøret med maskingeværer og artilleri, ble guttens øyne tunge av sorg.

«Men dere kjempet som djevler, far, ikke sant?»

«Vi sloss som gale, men det var altfor mange av dem, og de var væpnet med store kanoner og automatvåpen. Så ble bestefaren din truffet i magen. Jeg fikk ham opp på hesten min og bar ham ut av slagmarken.»

Guttens øyne var fulle av tårer.

«Da bestefaren din til slutt kjente døden nærme seg, tok han den gamle sorte Bibelen opp av saltasken han hvilte hodet på. Han fikk meg til å sverge et løfte med hånden på boken.»

«Jeg vet hva det løftet gikk ut på,» brøt Manfred inn. «Bestefar ba deg sverge med hånden på Bibelen at krigen mot engelskmennene aldri skulle ta slutt.»

Lothar nikket. «Akkurat. Det var løftet jeg ga ham, det høytidelige løftet jeg ga far da han lå for døden.» Han grep hånden til Manfred og trykket den hardt.

Gamle Da Silva brøt stemningen, han hostet og harket og spyttet gjennom styrhusvinduet.

«Føy, skamme deg skulle du. Tenk å fylle hodet til gutten med hat og død.»

Lothar bråreiste seg. «Pass munnen din, gamlefar,» sa han truende. «Dette er ikke din sak.»

«Takk den Hellige Jomfru,» brummet Da Silva. «For det der er djevelens sak.»

Lothar sendte ham et olmt blikk og snudde seg vekk. «Det får være nok for i dag, Manfred. Legg vekk bøkene.»

Han gikk ut av styrhuset og opp på taket. Der satte han seg makelig med ryggen mot relingen, fant frem en lang, svart sigar og bet spissen av den, så spyttet han stumpen overbord og klappet seg på lommene etter fyrstikkene. Gutten stakk hodet over kanten på relingen og nølte et øyeblikk. Av og til kunne faren være humørsyk og innesluttet, og da ville han helst være for seg selv. Da Manfred skjønte at han ikke ville bli vist bort denne gangen, krøp han helt opp på styrhustaket og satte seg ved siden av ham.

Lothar skjermet fyrstikkflammen med hendene og suget sigarrøyken dypt ned i lungene, så holdt han fyrstikken opp og lot vinden blåse den ut. Han knipset den overbord og lot armen falle tilfeldig om sønnens skuldre.

Gutten skalv av fryd, for det var sjelden faren viste sine følelser fysisk på denne måten. Han trykket seg nærmere inntil ham og satt så urørlig han kunne for ikke å forstyrre eller ødelegge denne stunden.

Den vesle flåten stevnet innover mot land og rundet den skarpe odden på nordsiden av bukten. Sjøfuglene fulgte dem inn, skvadroner av gulhalsede suler i lange, jevne rader strøk lavt over vannet. Den synkende solen kastet et gyllent skinn over fuglene og stekte mot de høye, bronsebrune sanddynene som hevet seg som en fjellkjede bak de små, ubetydelige bygningene i kanten av bukten.

«Jeg håper Willem har hatt vett på å fyre opp kjelene,» mumlet Lothar. «Her har vi fisk nok til å holde fabrikken i sving hele natten og hele morgendagen.»

«Vi klarer aldri i verden å hermetisere hele denne fangsten,» mente gutten.

«Nei, vi må nok lage fiskeolje og fiskemel av mesteparten –» Lothar avbrøt seg selv og stirret over bukten. Manfred merket at kroppen hans stivnet, og til guttens store skuffelse tok han armen fra sønnens skuldre. Han løftet hånden og skygget for øynene.

«Den hersens tosken!» knurret han. Med sitt jaktblikk hadde han sett skorstenen på kokeriet og oppdaget at den ikke røk. «Hva pokker er det han roter med?» Lothar spratt på bena og balanserte ubesværet mot trålerens rulling. «Han har latt kjelene bli kalde. Pokker ta ham!» Rasende klatret Lothar ned i styrhuset og dro i tåkeluren for å signalisere til fabrikken. «For pengene denne fisken innbringer skal jeg kjøpe en av disse nymotens kortbølgeradioene fra Marconi, slik at vi kan snakke med fabrikken mens vi er på sjøen,» sa han ergerlig. «Da risikerer vi ikke slikt som dette mer.»

Han avbrøt seg selv igjen og stirret. «Hva i huleste er det som foregår der inne?» Han rev til seg kikkerten fra kassen ved siden av styrekonsollen og fokuserte den. Nå var de så nær at han kunne skjelne en liten forsamling utenfor hoveddøren til fabrikken. Sløyerne og pakkerne i sine gummiforklær og støvler. De skulle ha vært på sine plasser inne i fabrikken.

«Der er Willem.» Fabrikkbestyreren sto i enden av den lange lossebrygga som stakk ut i det smule farvannet på sine grove teakpillarer. «Hva fanken er det han tuller med – kjelene kalde og hele gjengen driver omkring ute?» Det var to fremmede sammen med Willem, en på hver side av ham. De var kledd i mørk sivildress, og de hadde det viktige, hovmodige preget som Lothar så altfor ofte hadde sett hos smålige representanter for myndighetene.

«Skatteoppkrevere eller andre offentlige tjenestemenn,» hvisket Lothar, og sinnet hans gikk over til kald uro. Han hadde aldri opplevd at statens lakeier kom med godt nytt.

«Trøbbel,» antok han. «Og akkurat nå som jeg har tusen tonn fisk å koke og hermetisere …»

Så la han merke til automobilene. De hadde vært skjult bak fabrikkbygningen helt til Da Silva svingte tråleren inn i hovedleden mot lossekaia. To biler. Den ene var en medtatt gammel T-Ford, men den andre var adskillig mer staselig, selv med et lyst lag av fint ørkenstøv over hele lakken. Lothar kjente at hjertet gjorde et hopp.

Det kunne ikke være mer enn én slik bil i hele Afrika. Det var en kolossal, lysegul Daimler. Forrige gang han så den, sto den parkert utenfor kontoret til Courtney Gruve- og Finanskompani i Storgaten i Windhoek.

Lothar hadde vært på vei for å søke om utvidelse av sine lån hos selskapet. Han hadde stått på motsatt side av den brede grusgaten og fulgt med da hun kom ned den brede marmortrappen flankert av to av sine underdanige ansatte i mørk dress og høy snippekrage. En av dem hadde åpnet døren på det storslagne kjøretøyet for henne og bukket henne inn i førersetet mens den andre dro startesveiva. Hun ville ikke ha noen sjåfør, men kjørte sin vei selv, uten å kaste så mye som et blikk mot Lothar. Han ble stående igjen med de blandede følelsene som bare synet av henne hadde vekket. Dette hadde vært nesten et år tidligere.

Han skjøv tankene fra seg idet Da Silva la tråleren til kai. Den lå så dypt i vannet at Manfred måtte kaste baugtrossa opp til en av karene på kaia.

«Lothar, disse herrene – de vil snakke med deg,» ropte Willem ned. Han pekte med tommelen på en av mennene ved siden av seg og svettet nervøst.

«Er De Lothar De La Rey?» ville den minste av de to fremmede vite. Han skjøv den støvete hatten bak i nakken og tørket den bleke hudstripen som kom frem under bremmen.

«Det stemmer.» Lothar satte knyttnevene mot hoftene og stirret opp på mannen. «Og hvem pokker er De?»

«Er De eier av Sørvestafrikanske Fiskehermetikk?»

«Ja, jeg er eieren,» sa Lothar. «Hvordan det?»

«Jeg er sheriffen i Windhoek, og her har jeg en skriftlig ordre om å ta beslag i alle firmaets besittelser.» Sheriffen viftet med dokumentet han hadde i hånden.

«De har stengt fabrikken,» ropte Willem fortvilet ned til Lothar, barten hans skalv. «De tvang meg til å slukke varmen under kjelene.»

«Det kan dere ikke gjøre!» snerret Lothar, og øynene hans smalnet, gule og ville som et leopardblikk. «Jeg har tusen tonn fisk å behandle!»

«Er disse fire trålerne registrert i firmaets navn?» fortsatte sheriffen. Han lot seg ikke affisere av utbruddet, men kneppet opp den mørke jakken og satte hendene mot hoftene slik at jakkeslagene ble trukket tilbake og avslørte en grov Webley tjenesterevolver i lærhylster. Han snudde seg og betraktet de andre trålerne som la til på sine plasser på begge sider av brygga. «Min assistent vil plombere dem og lasten de fører,» sa han rolig uten å vente på svar fra Lothar. «Jeg må gjøre Dem oppmerksom på at det vil være en strafferettslig forbrytelse å fjerne båtene eller lasten etterpå.»

«Dere kan ikke gjøre dette mot meg!» Lothar styrtet opp leideren til brygga, og tonen hans var ikke lenger krigersk. «Jeg må behandle fisken min. Forstår De ikke det? I morgen tidlig kommer fangsten til å stinke som sju grønne –»

«Fisken er ikke Deres.» Sheriffen ristet på hodet. «Den tilhører Courtney Gruve- og Finanskompani.» Han gestikulerte utålmodig til assistenten. «Sett i gang, menneske.» Han snudde seg for å gå.

«Hun er her,» ropte Lothar etter ham, og sheriffen snudde seg mot ham igjen.

«Hun er her,» gjentok Lothar. «Den bilen er hennes. Hun er kommet personlig, ikke sant?»

Sheriffen senket blikket og trakk på skuldrene, men Willem stammet frem et svar.

«Ja, hun er her – hun venter inne på kontoret mitt.»

Lothar forlot gruppen og marsjerte innover brygga med knyttede never, som om han skulle kaste seg inn i et slagsmål.

Den opphissede forsamlingen av fabrikkarbeidere ventet på ham ved den innerste enden av brygga. «Hva er det som foregår, baas?» ville de vite. «De vil ikke la oss jobbe. Hva må vi gjøre, ou baas?»

«Vent!» kommanderte Lothar bryskt. «Jeg skal ordne dette.»

«Får vi betalingen vår, baas? Vi har unger –»

«Dere skal få betaling,» forsikret Lothar krasst. «Det lover jeg.» Det var et løfte han ikke kunne holde, ikke før han hadde solgt fisken sin. Han trengte seg gjennom flokken og marsjerte rundt hjørnet av fabrikken mot bestyrerens kontor.

Daimleren sto parkert utenfor døren, og en guttunge lente seg mot forskjermen på den store, gule limousinen. Det var tydelig at han kjedet seg. Han kunne være omkring et år eldre enn Manfred, men likevel to–tre centimeter kortere, og han var spinklere bygget. Den hvite skjorten hans var blitt litt matt i varmen, og de fasjonable grå flanellsbuksene hans var støvete og altfor motepreget for en gutt i den alderen, men samtidig hadde han en slags naturlig eleganse. Han var pen som en pike, med lytefri hud og mørkfiolette øyne.

Lothar bråstoppet ved synet av ham. «Shasa!» utbrøt han før han rakk å ta seg i det.

Gutten rettet seg raskt opp og strøk den mørke luggen vekk fra pannen.

«Hvordan vet du hva jeg heter?» spurte han. Tross tonen skinte de mørkeblå øynene av interesse mens han studerte Lothar med avbalansert, nesten voksen selvsikkerhet.

Lothar kunne gitt hundre svar på det spørsmålet, og nå stimlet de sammen på tungen: En gang for mange år siden reddet jeg deg og din mor fra døden i ørkenen … Jeg hjalp til med å avvenne deg, og jeg bar deg med i sadelen mens du var baby … Jeg var glad i deg, elsket deg nesten like høyt som jeg en gang elsket din mor … Du er Manfreds bror – du er min egen sønns halvbror. Jeg ville gjenkjenne deg hvor som helst selv etter alle disse årene.

Men i stedet sa han noe helt annet: «Shasa er buskmannspråkets ord for ’godt vann’, det mest dyrebare stoff i buskmennenes verden.»

«Det stemmer,» nikket Shasa Courtney. Denne mannen interesserte ham. Han var preget av latent vold og brutalitet, av iboende styrke, og øynene hans var påfallende lyse, nesten gule som hos en katt. «Du har rett. Det er et buskmannsnavn, men døpenavnet mitt er Michel. Det er fransk. Mor er fransk.»

«Hvor er hun?» ville Lothar vite, og Shasa kastet et blikk mot kontordøren.

«Hun vil ikke forstyrres,» sa han advarende, men Lothar De La Rey gikk rett forbi ham, passerte så nær at gutten kjente fiskeslimstanken fra oljehyren og så de små hvite skjellene som klebet seg til den solbrune huden.

«Det er best du banker på –» Shasa senket stemmen, men Lothar ga blaffen i ham og rev opp kontordøren. Han stilte seg opp i døråpningen, og Shasa kunne se forbi ham. Moren reiste seg fra den rette stolen ved vinduet og vendte seg mot ham.

Hun var slank som en jentunge, og den gule kreppsilken i kjolen draperte de moteriktig flatpressede brystene før den samlet seg i et trangt belte rundt hoftene. Den smalbremmede hatten hennes var trukket ned slik at den dekket det mørke, tykke håret, og de store øynene var nesten sorte.

Hun virket svært ung, ikke stort eldre enn sin egen sønn, ikke før hun løftet haken og viste en hard, bestemt kjeve samtidig som hun fortrakk øyekrokene og avslørte en dyp glød i blikket. Da var hun like respektinngytende som noen mann Lothar noensinne hadde truffet.

De stirret på hverandre, studerte forandringene som årene hadde avstedkommet siden sist de så hverandre.

Lothar lurte på hvor gammel hun var, men med ett kom han på det. Hun var født en time over midnatt på århundrets første dag. Hun var like gammel som det tyvende århundre – det var derfor hun var døpt Centaine. Altså var hun trettién år, men hun så fremdeles ut som en nittenåring, like ung som den dagen Lothar fant henne i ørkenen, blodig og døende med dype skader etter løveklør i de vakre unge leggene.

Han er blitt eldre, tenkte Centaine. Sølvstenk i det lyse håret, furer rundt munnen og øynene. Han må være over førti nå, han har lidt hardt – men ikke nok. Jeg er glad jeg ikke drepte ham, jeg er glad skuddet mitt bommet på hjertet. Det ville vært en altfor rask død. Nå har jeg ham i min makt, og han må begynne å lære seg hvem som egentlig –»

Plutselig, stikk imot sin egen vilje og innstilling, husket hun fornemmelsen av den gylne kroppen hans mot sin egen – naken og jevn og hard. Hun fikk en varm følelse i underlivet, like het som blodstrømmen mot de blussende kinnene, like brennende som ergrelsen hun følte over ikke å kunne styre de dyriske sidene av sitt følelsesliv. På alle andre felter hadde hun trent seg opp som en idrettsutøver, men den uregjerlige sanseligheten klarte hun aldri å få full kontroll over.

Hun kastet et blikk gjennom den åpne hoveddøren og oppdaget at Shasa sto der ute i solen og betraktet henne nysgjerrig. Hun skammet og irriterte seg over at sønnen hadde sett henne i det nakne, uvaktsomme øyeblikket da hennes innerste følelser sikkert måtte ha ligget i dagen som en åpen bok.

«Lukk døren,» kommanderte hun; stemmen var dyp og avbalansert. «Kom inn og lukk døren.» Hun snudde seg og så ut gjennom vinduet en liten stund, gjenopprettet en perfekt selvkontroll før hun atter rettet blikket mot mannen hun hadde satt seg fore å knuse.

Døren ble lukket, og Shasa kjente skuffelsen som et skarpt stikk. Han hadde på følelsen at det foregikk noe uhyre viktig. Den lyse fremmede med de kattegule øynene, denne mannen som visste hva han het og hva navnet betydde – denne karen vekket noe i ham, noe farlig og spennende. Så var det morens reaksjon, de blussende kinnene og et uttrykk han aldri før hadde sett i øynene hennes – det kunne vel ikke være dårlig samvittighet? Nei, det måtte heller være usikkerhet, noe som var helt ulikt henne. Han brant etter å få rede på hva som foregikk bak den lukkede døren.

Hvis det er noe du vil vite, skal du gå og finne det ut. Det hadde moren alltid sagt til ham. Veggene på bygningen var av bølgeblikk, og det eneste som bekymret Shasa var at moren skulle ta ham på fersk gjerning da han listet seg over grusen og la øret inntil kontorveggen.

Men det var umulig å oppfatte noe mer enn et utydelig surr av stemmer der inne. Selv ikke når den fremmede hevet stemmen kunne han skjelne ordene, og morens lave, dype stemme var knapt hørbar.

Vinduet, tenkte han og listet seg raskt bort til hjørnet. Men da han smatt rundt det for å lytte ved det åpne vinduet, fikk han plutselig femti par øyne mot seg. Fabrikkbestyreren og de uvirksomme arbeiderne hans sto fortsatt samlet utenfor hoveddøren; de tiet og rettet sin fulle oppmerksomhet mot ham da han dukket frem rundt hjørnet.

Shasa kastet på hodet og skrådde unna vinduet. Alle betraktet ham fortsatt. Med overdreven nonchalanse stakk han hendene i bukselommene og slentret nedover mot den lange trebrygga som om dette hadde vært meningen hele tiden. Nå hadde han ingen mulighet for å få greie på hva som foregikk inne på kontoret, med mindre han klarte å fritte det ut av moren senere. Og det regnet han ikke med å få til.

Da var det at han oppdaget de fire tretrålerne som lå fortøyd langs brygga, de lå dypt i vannet under sin sølvglinsende last, og dette lindret skuffelsen. Her var noe som kunne sette litt farge på den gudsjammerlige ventetiden i ørkenvarmen. Han satte opp farten da han kom ut på bryggeplankene. Båter fascinerte ham bestandig.

Dette var noe nytt og spennende. Aldri hadde han sett så mye fisk, det måtte være tonnevis av dem. Han kom opp på høyde med den første båten. Den var skitten og stygg, med skittgrimer nedover skrogsiden der mannskapet hadde sittet på relingen for å lette seg, og den stank av møkk og bunkerolje og uvaskede menneskers trangboddhet. Den var ikke engang æret med noe navn – bare registreringsnumrene var malt på baugen.

En båt bør ha et navn, tenkte Shasa. Å la være å døpe den er en fornærmelse som bringer uhell. Hans egen 25-fots yacht, som han hadde fått av moren til fødselsdagen, het The Midas Touch. Det navnet var morens forslag.

Shasa rynket på nesen over stanken på tråleren, trist og full av avsky over slik vanskjøtsel av et fartøy.

Hvis dette er den eneste grunnen til at mor kjørte hele den lange veien fra Windhoek –. Her ble han avbrutt i tankene sine, for bak det høye, kantete styrhuset kom det frem en gutt. Han gikk i lappete kortbukser av seilduk, bena var brune og muskuløse, og han balanserte ledig og barbent på lukekanten.

Begge guttene stanset og stivnet til idet de ble oppmerksom på hverandre, slik hunder gjør når de møtes uventet. Taust målte de hverandre med blikket.

En rik jålegutt, tenkte Manfred. Han hadde sett et par av den typen når han en sjelden gang var i feriebyen Swakopmund lengre nord langs kysten. Rikmannssønner som gikk i stive, latterlige antrekk bak sine foreldre med det irriterende snørrhovne uttrykket i ansiktet. Se på håret hans, det glinser av hårvann, og han oser som en annen blomsterbukett.

En hvit fattiggutt av afrikaanbefolkningen, tenkte Shasa, han kjente igjen typen. En bywoner, en gutt fra en sauefarm. Moren hadde nektet ham å leke med slike, men han hadde oppdaget at noen av dem var ganske morsomme å være sammen med. Og enda større appell fikk de naturligvis av morens forbud. En av sønnene til formannen i maskinverkstedet i gruven laget så naturlige fugleimitasjoner at han faktisk kunne lokke fugler ned fra trærne, og han hadde lært Shasa å justere forgasseren på den gamle Forden som moren lot ham bruke, selv om han ennå var for ung til å få førerkort. Og den samme guttens storesøster, som var et år eldre enn Shasa, hadde vist ham noe enda mer besnærende en gang de lurte seg til et uforstyrret lite møte bak pumpehuset ved gruven. Hun hadde til og med latt ham kjenne på den, og den hadde vært myk og varm og lodden som en nyfødt kattunge oppunder det korte bomullsskjørtet hennes. Det var en opplevelse som fristet til gjentakelse ved første anledning.

Denne gutten så også interessant ut, og kanskje han kunne gi Shasa en liten omvisning i maskinrommet på tråleren. Shasa kastet et blikk innover mot fabrikken. Moren holdt ikke øye med ham, og nå var han innstilt på å vise litt storsinn.

«Hei!» Han gjorde en adelig håndbevegelse og smilte omhyggelig. Bestefaren, Sir Garrick Courtney, hadde alltid sagt at en virkelig gentleman måtte vise høflighet og omtenksomhet overfor folk av lavere status – svarte som hvite, unge som gamle, kvinner som menn.

«Mitt navn er Courtney,» sa Shasa. «Shasa Courtney. Min onkel er Sir Garrick Courtney, og mor er Centaine de Thiry Courtney.» Han ventet på underdanigheten disse navnene vanligvis fremkalte, men i dette tilfellet uteble den. «Hva heter du?» fortsatte han litt fåret.

«Jeg heter Manfred,» svarte den andre gutten på afrikaans og hevet et par tykke, svarte øyenbryn over de okergule øynene. De var så mye mørkere enn det lyse, solblekede håret at de virket påmalt. «Manfred De La Rey. Far og bestefar og hans bror var også De La Rey, og de skjøt ned engelskmennene som fluer hver gang de traff på dem.»

Shasa rødmet over dette uventede angrepet og skulle til å gå sin vei, men i det samme ble han oppmerksom på en gammel mann som lente seg ut av styrhusvinduet og holdt øye med dem, og han la merke til to fargede besetningsmenn som hadde kommet opp av ruffen på tråleren. Han kunne ikke trekke seg.

«Vi engelskmenn vant krigen, og i 1914 gjorde vi fullstendig kål på opprørerne,» hugg han tilbake.

«Vi!» gjentok Manfred og henvendte seg til tilhørerne. «Denne vesle herremannen med parfyme i håret har vunnet krigen!» Mannskapet humret oppmuntrende. «Lukt på ham, han burde hete Liljegutt – den parfymerte soldat Liljegutt.» Manfred snudde seg mot ham igjen, og først nå gikk det opp for Shasa at den andre var minst tre centimeter høyere og hadde betenkelig tykke og brune armer. «Jaså, Liljegutt, så du er engelsk? Da bor du vel i London? Ikke sant, søte Liljegutt?»

Shasa hadde ikke regnet med at en fattig hvit gutt skulle være så veltalende og spydig. Han var vant til å ha overlegen kontroll over enhver ordveksling.

«Selvsagt er jeg engelsk,» bekreftet han rasende, han lette etter en sviende replikk slik at han kunne trekke seg med æren i behold, komme seg ut av denne situasjonen som han raskt begynte å miste kontrollen over.

«Da bor du vel i London,» drev Manfred på.

«Jeg bor i Cape Town.»

«Ha!» Manfred henvendte seg til sitt økende publikum. Swart Hendrick hadde kommet over brygga fra sin egen tråler, og hele mannskapet var kommet opp fra ruffen. «Det er derfor slike kalles soutpiel,» erklærte Manfred.

Dette grove uttrykket ble belønnet med frydefulle latterbrøl. Manfred ville aldri ha brukt det hvis faren hadde vært til stede. Det betydde ’saltpikk’. Shasa rødmet og knyttet instinktivt nevene over fornærmelsen.

«En soutpiel står med det ene benet i London og det andre i Cape Town,» forklarte Manfred frydefullt. «Og plantestokken hans henger midt i den salte Atlanteren.»

«Det der trekker du tilbake!» Shasa var for sint til å finne noe mer intelligent svar. Aldri hadde noen av lavere status snakket til ham på denne måten før.

«Trekke tilbake hva da – den salte forhuden din, mener du? Slik som når du leker med den?» Applausen gjorde Manfred uvøren, og han kom nærmere, sto rett under gutten på brygga.

Shasa kastet seg over ham uten varsel, og det hadde ikke Manfred ventet, ikke ennå. Han hadde regnet med å utveksle noen flere fornærmelser før de hadde hisset seg nok opp til å angripe hverandre.

Shasa falt to meter og traff ham med full tyngde og fullt raseri. Pusten ble slått ut av Manfred da de gikk overende i haugen av død fisk. De rullet om hverandre i brytergrep, og med et sjokk merket Shasa motstanderens styrke. Armene hans var harde som tømmerstokker, og fingrene hans kjentes som slaktekroker da han grep etter ansiktet til Shasa. Hvis han ikke hadde hatt overraskelsesmomentet på sin side, samtidig som pusten ble slått av Manfred, ville han sikkert blitt ydmyket øyeblikkelig. I aller siste øyeblikk kom han på formaningene fra sin bokselærer Jock Murphy: ’Ikke la en større motstander tvinge deg til å gå i nærkamp. Hold ham på armlengdes avstand.’

Manfred klorte ham i ansiktet, prøvde å få en arm rundt ham i en halv Nelson, og de gikk overende i den kalde, glatte fiskemassen. Da Manfred steilet over ham, rente Shasa høyre kne i brystet på gutten. Manfred hikstet og tumlet tilbake, men kastet seg frem igjen for å ta låsegrep om hodet på Shasa før han rakk å rulle seg unna. Shasa dukket unna og brøt Manfreds albue oppover med høyre hånd, slik at han ble nødt til å bryte grepet. Så vred han seg ut gjennom åpningen han hadde laget, slik Jock hadde lært ham. Det hjalp ham at fiskeslimet lå som en oljeglatt hinne over Manfreds arm og hans egen hals, og han satte inn et venstrehåndsslag straks han var fri.

Jock hadde drillet ham grundig i slike kortholds rett venstre. Det viktigste slag du noensinne vil bruke, hadde han sagt.

Slaget ble ikke spesielt vellykket, men det traff motstanderen i øyet med såpass kraft at det slengte hodet hans bakover og distraherte ham akkurat lenge nok til at Shasa kom seg på bena og fikk rygget unna.

Nå var det fullt av fargede trålermenn i gummistøvler og blå høyhalset genser på brygga over dem. De brølte av fryd og opphisselse, egget de to guttene som om de skulle være kamphaner.

Manfred blunket tårene ut av det opphovnede øyet og kastet seg etter Shasa, men fiskehaugen rundt bena hemmet ham, og plutselig skjøt det ut en ny venstre. Den kom uten varsel, rett og hardt og uventet, og traff det skadde øyet hans så han skrek av raseri og kavet vilt etter den lettere motstanderen.

Shasa dukket under armen hans og avfyrte enda en venstre, akkurat slik Jock hadde lært ham.

Du må aldri varsle slaget ved å bevege hodet eller skuldrene, hadde Jock sagt. Skyt ut armen. Bare armen.

Han traff Manfred på munnen så leppene sprakk. Synet av motstanderens blod oppildnet Shasa, og brølet fra tilskuermengden vekket en primitiv reaksjon innerst inne i ham. Han slo en ny venstre mot det lyserøde, opphovnede øyet.

Når du har merket ham, må du fortsette å slå på samme sted, hadde Jock sagt. Nå skrek Manfred igjen, men denne gangen lå det såvel smerte som raseri i lyden.

Det virker, tenkte Shasa opprømt. Men i samme øyeblikk tørnet han baklengs mot styrhuset, og Manfred ruste mot ham gjennom den slimete fiskefonnen mens han flirte triumferende med blodig munn.

Shasa krummet ryggen i panikk, tok fraspark mot styrhuset og kastet seg frem i en springskalle mot magen på motstanderen. Igjen ble luften slått ut av lungene på Manfred, og et kaotisk øyeblikk ble de liggende og sprelle i sardinhaugen; Manfred gurglet og klarte ikke å få tak på de sleipe armene og bena til motstanderen. Så vred Shasa seg unna og kavet seg bort til bryggeleideren. Han halte seg opp.

Tilskuerne lo og spottet ham med høye buu-rop mens han flyktet. Manfred kavet rasende etter ham, han spyttet blod og peste voldsomt for å fylle lungene igjen.

Shasa var halvveis opp leideren da Manfred fikk tak i ankelen hans og trakk begge føttene av trinnene. Shasa holdt seg fortvilet fast øverst i leideren mens han ble tøyet under den tyngre motstanderens vekt, og ansiktene til de andre fiskerne var bare noen desimeter fra hans eget da de bøyde seg ut over bryggekanten og skrek etter blodet hans; de holdt med sin egen kamphane.

Med det fri benet sparket Shasa bakover og traff Manfreds hovne øye med hælen. Han slapp med et skrik, og Shasa kom seg opp på brygga i en fart. Han kikket vilt rundt seg. Kampgløden hans var kjølnet, og han skalv.

Fluktveien bortover brygga var åpen, og han lengtet etter å stikke av. Men karene rundt ham lo og spottet, så stoltheten tvang ham til å bli hvor han var. Han kikket bak seg, og med nesten kvalmende forferdelse så han at Manfred allerede hadde nådd toppen av leideren.

Shasa var ikke helt sikker på hvordan han hadde rotet seg opp i dette slagsmålet, eller på hva kampen dreide seg om, og han ønsket fortvilet at han kunne trukket seg. Men det lot seg ikke gjøre; hele hans oppfostring forbød det. Han prøvde å la være å skjelve da han snudde seg mot Manfred igjen.

Motstanderen skalv også, men ikke av skrekk. Ansiktet hans var opphovnet og mørkerødt av morderisk raseri, og han laget en ubevisst hveselyd mellom de blodige leppene. Det skadde øyet hans begynte å bli gråfiolett, og det hovnet til en smal spalte.

«Kverk ham, kleinbasie,» ropte de fargede trålermannskapene. «Drep ham, veslesjef.» Og spotten deres terget Shasa til innsats. Han trakk pusten dypt inn og løftet nevene i klassisk bokserstilling, med venstrefoten fremst og hendene høyt oppe foran ansiktet.

Hold deg i stadig bevegelse, hadde Jock sagt. Han reiste seg på tå og begynte å danse.

«Se på’n!» ropte tilskuerne hånlig. «Han tror han er Jack Dempsey! Han vil danse med deg, Manie. Vis ham Walvis Bay-valsen!»

Men Manfred var blitt litt betenkt over det desperate, innbitte blikket i de mørkeblå øynene, og over de hvite knokene på Shasas venstre knyttneve. Han begynte å sirkle rundt ham mens han hveste trusler.

«Jeg skal rive av deg armen og stikke den i halsen på deg. Jeg skal gi deg en så jekslene kommer marsjerende ut av rumpa som soldater på geledd.»

Shasa blunket, men holdt seg klar og snudde seg langsomt etter hvert som Manfred kretset rundt ham. Selv om begge var glinsende oversmurt av fiskeslim og skjell, var det ikke noe komisk eller barnslig ved dem. Det var en bra kamp som tegnet til å bli enda bedre. Tilskuerne bøyde seg forventningsfullt frem og tiet gradvis.

Manfred fintet en venstre, så ruste han frem i et flankeangrep. Tross størrelsen var han uhyggelig kjapp. Han holdt det lysluggede hodet lavt, og de mørke, krumme øyenbrynene understreket villskapen i det skulende blikket.

Stilt overfor ham virket Shasa nesten jenteaktig spinkel. Armene var tynne og bleke, og bena virket altfor lange og tynne under de gjennomvåte flanellsbuksene, men han gjorde godt fotarbeid med dem. Han vred seg klar av Manfreds angrep og skjøt ut venstrearmen idet han trakk seg unna. Tennene til Manfred ble slått sammen med et høylytt knepp, hodet ble vippet bakover, og han holdt på å miste balansen.

«Vat horn, Manie, ta’n!» brummet mengden. Manfred gikk på igjen og satte inn en kraftig hook mot Shasas bleke, fløyelsglatte ansikt.

Shasa dukket under den, og idet Manfred fikk et øyeblikks ubalanse etter bomslaget, bokset han venstreneven uventet og smertefullt mot det hovne, fiolette øyet.

Manfred presset hånden over øyet. «Slåss ordentlig, din fordømte soutie. Ikke juks slik!»

«Ja,» ropte en stemme blant tilskuerne. «Ikke røm unna hele tiden! Stå stille og slåss som en mann!»

Samtidig skiftet Manfred taktikk. I stedet for å finte og rykke hit og dit, gikk han rett på Shasa med begge armer pumpende i en fryktinngytende mekanisk slagserie. Shasa vek febrilsk bakover mens han dukket og vred seg unna. Til å begynne med skjøt han ut en og annen rett venstre mens Manfred trengte ham bakover, slo flenge i den hovne kulen under øyet, traff ham over munnen om og om igjen til leppene var hovne og forvridd. Men Manfred enset ikke smertene i disse slagene, han bare turet frem uten å endre den mekaniske slagrytmen.

De brune nevene hans, herdet av arbeidet med vinsj og trål, sneiet håret til Shasa når han dukket og streifet tett forbi ansiktet hans når han løp bakover. Så ble han truffet av et streifslag i tinningen, og da sluttet Shasa å rette inn sine egne slag. Han konsentrerte seg bare om å holde seg unna de svingende nevene, for han begynte å bli mo i bena.

Manfred var utrettelig, han presset ubarmhjertig på. Fortvilelsen og utmattelsen begynte å sinke bena til Shasa. En neve braste mot ribbena hans. Han stønnet og vaklet og så den andre neven komme mot ansiktet. Han kunne ikke unngå den, det føltes som om føttene var plantet i sirupsbøtter. I stedet grep han Manfreds arm og hengte seg innbitt fast. Det var nettopp det Manfred hadde prøvd å lure ham til, og nå slengte han den andre armen om halsen på Shasa.

«Nå har jeg deg,» mumlet han mellom hovne, blodige lepper mens han tvang Shasa til å bøye seg tvekroket og holdt hodet hans i låsegrep under venstrearmen. Manfred løftet høyrearmen og svingte den i en brutal uppercut.

Shasa fornemmet at neven kom, og vred seg så voldsomt at han trodde nakken skulle knekke. Men han klarte å ta slaget øverst på pannen i stedet for i det ubeskyttede ansiktet. Det forplantet seg som en stålbrodd fra skallen og nedover ryggraden. Han skjønte at han ikke tålte et slikt slag til.

Gjennom en sverm av soler og måner oppdaget han at han hadde vaklet helt ut på bryggekanten, og nå brukte han sine siste krefter på å bikke seg og motstanderen utfor. Manfred hadde ikke regnet med at han skulle dytte i den retningen, han hadde ikke benstilling til å holde imot, og i neste øyeblikk sprellet begge to i fiskehaugen på trålerdekket to meter nedenfor.

Shasa lå klemt under Manfred, som fortsatt holdt hodet hans i låsegrep, og han sank øyeblikkelig nedover i hengemyren av sardiner. Manfred prøvde å sette inn et nytt slag mot ansiktet hans, men traff bare det myke laget av fisk som raste over hodet til Shasa. Han oppga slåingen og nøyde seg med å presse hodet til Shasa dypere og dypere ned i fiskemassen.

Shasa begynte å drukne. Han prøvde å skrike, men en død sardin gled inn i munnen hans og satte hodet som en propp i halsen. Han sparket og langet ut med begge hender og vred seg med all den kraft han hadde igjen, men hodet hans ble presset ubarmhjertig nedover, og fisken i halsen kvalte ham. Han hørte ikke lenger det morderiske koret fra brygga, og sprellingen ble stadig slappere.

Nå dør jeg, tenkte han med en slags likegyldig undring. Jeg drukner – og tanken svant hen da bevisstheten ebbet ut.

«Du er kommet for å knuse meg,» sa Lothar De La Rey bebreidende med ryggen mot den lukkede døren. «Du er kommet helt hit ut for å se det skje, for å fryde deg over det.»

«Du begynner å bli innbilsk,» svarte Centaine foraktelig. «Jeg har ikke så stor interesse av deg personlig. Jeg er kommet for å verne om mine betydelige investeringer. Jeg er kommet for å hente femti tusen pund pluss påløpne renter.»

«Hvis det hadde vært sant, ville du ikke hindret meg i å kjøre fangsten gjennom fabrikken. Jeg har tusen tonn der ute – innen solnedgang i morgen kan jeg gjøre det om til femti tusen pund.»

Utålmodig løftet Centaine hånden og stoppet ham. Huden på hånden var så brun som fløtespedd kaffe, og sto i sterk kontrast til den sølvhvite kjempediamanten på pekefingeren hun rettet mot ham.

«Du lever i en drømmeverden,» sa hun. «Det er ingen som vil ha fisken din – ikke til noen pris, og absolutt ikke til femti tusen.»

«Den er verd såpass – fiskemel og hermetikk –»

Igjen avbrøt hun ham med en håndbevegelse. «Lagrene rundt om i verden er fulle av all slags hermetikk. Leser du ikke aviser? Hører dere ikke på radio her ute i ørkenen? Fangsten er ikke engang verd kostnadene ved å foredle den.»

«Det er umulig.» Han var sint og sta. «Selvsagt har jeg hørt om aksjemarkedet, men folk må fortsatt spise.»

«Jeg har ment litt av hvert om deg.» Hun hevet ikke stemmen, men snakket til ham som om han var et barn. «Men jeg har aldri trodd du var dum. Prøv å forstå at det er skjedd noe ute i verden, noe som aldri er hendt før. Handelen er død, fabrikkene stenger, storbyene er fulle av arbeidsløse.»

«Du bruker dette som en unnskyldning for det du er i ferd med å gjøre. Du fører en vendetta mot meg.» Han gikk mot henne. «Du terroriserer meg for et overgrep du innbiller deg at jeg begikk for mange år siden. Du straffer meg.»

«Overgrepet var reelt nok.» Hun trakk seg unna da han nærmet seg, men slapp ikke blikket hans, og den rolige stemmen var hard og dyster. «Det var uhyrlig og utilgivelig. Men jeg kan ikke gi deg noen straff som står i forhold til den ugjerningen. Hvis det finnes en Gud, vil han gi en rettferdig straff.»

«Barnet,» begynte han. «Barnet du fødte til meg i ødemarken …» Nå klarte han endelig å trenge gjennom den avbalanserte fasaden hennes.

«Nevn ikke den løsungen for meg.» Hun grep den ene hånden med den andre for å hindre dem i å skjelve. «Det er avtalen vår.»

«Han er vår sønn. Det kan du ikke komme utenom. Vil du knuse ham også?»

«Han er din sønn. Jeg har ingen andel i ham, og han kan ikke påvirke mine beslutninger. Fabrikken din er insolvent, håpløst og ubotelig insolvent. Jeg kan ikke regne med å redde pengene jeg har satt i den, jeg kan bare håpe på å berge en del av dem.»

Gjennom det åpne vinduet hørte de opphissede mannsstemmer et stykke unna, men ingen av dem snudde seg. De var hundre prosent konsentrert om hverandre.

«Gi meg en sjanse, Centaine.» Han foraktet den tryglende undertonen i sin egen stemme. Han hadde aldri tigget før, ikke overfor noen, men nå orket han ikke tanken på å begynne helt på nytt igjen. To ganger tidligere hadde han stått på bar bakke, flådd for alt unntatt stolthet og mot og krigslyst og krigslykke. Fienden hadde alltid vært den samme, nemlig britene og deres ambisjoner om et imperium. Hver gang hadde han begynt helt fra bunnen av og bygget opp igjen sin formue med slit og møye.

Denne gangen forferdet tanken ham. Å bli knust av sitt barns mor, av kvinnen han hadde elsket – og fortsatt elsket, stikk imot all fornuft. Han var fysisk og psykisk utmattet. I sitt førtisjette år hadde han ikke lenger de samme energiressurser som en ung mann. Men han syntes han sporet et mildere drag i blikket hennes nå, som om hun holdt på å gi etter for tryglingen.

«Gi meg en uke, Centaine, bare en uke,» nedlot han seg til å si. Men han skjønte med det samme at han hadde feiltolket henne. Hun forandret ikke uttrykk, men i øynene hennes så han at det han hadde tatt for medlidenhet i virkeligheten var glansen av dyp tilfredshet. Hun hadde ham akkurat der hun hadde drømt om i alle disse årene.

«Jeg har jo bedt om at du ikke skal bruke fornavnet mitt,» sa hun. «Det forbød jeg deg da jeg oppdaget at du hadde drept to mennesker jeg hadde meget kjær, og nå gjentar jeg det.»

«Én uke. Bare en uke.»

«Jeg har allerede gitt deg to år.»

Nå snudde hun seg mot vinduet, klarte ikke lenger å ignorere de opphissede ropene et stykke unna.

«Får du en uke til, vil du bare synke i enda dypere gjeld og påføre meg et enda større tap.» Hun ristet på hodet, men han stirret også ut av vinduet.

«Hva er det som foregår nede på brygga?» Stemmen hennes var skarpere nå, hun satte hendene mot vinduskarmen og kikket ned mot vannet.

Han stilte seg ved siden av henne. Midt ute på brygga sto en tett flokk av mennesker, og alle de ubeskjeftigede fabrikkarbeiderne løp nedover mot opptrinnet.

«Shasa!» ropte Centaine med et intuitivt bluss av moderlig omsorg. «Hvor er Shasa?»

Lothar hoppet lett over vinduskarmen og sprang ned på brygga og trengte seg inn i den tette flokken av heiende og jublende trålermannskap akkurat idet de to guttene balanserte på kanten av brygga.

«Manfred!» brølte han. «Kutt ut det der! Slipp ham!»

Manfred holdt fast hodet til den spinklere motstanderen i et stygt låsegrep og slo løs på det. Lothar hørte et slag som knallet mot skallen til Shasa.

«La ham være, din tosk!» Guttene hadde ikke merket at han kom, og han styrtet mot dem, bekymret for Shasa og redd for hvordan Centaine ville reagere hvis det hendte ham noe. Men før han rakk frem, tumlet guttene ned på trålerdekket. Da han kom nær nok til å kikke over bryggekanten, var de allerede halvt begravet i den glitrende sardinlasten.

Lothar kjempet seg gjennom den tettpakkede tilskuermengden. Da han nådde bort til leideren og klatret ned på trålerdekket, lå Manfred oppå motstanderen og mumlet usammenhengende trusler mellom hovne, blodige lepper. Shasa strittet ikke lenger imot, han lå med hodet og skuldrene begravd i sardinhaugene mens bena og overkroppen rykket og skalv som i dødskrampe.

Lothar grep sønnen i skuldrene, løftet ham av motstanderen og slengte ham mot styrhuset med en kraft som slo kamplysten ut av gutten. Så grep han Shasa i bena og halte ham ut av sardinmassene. Øynene hans var åpne og rullet bakover så bare det hvite syntes.

«Du har drept ham,» snerret Lothar til sønnen, og Manfred mistet det rasende rødblusset i ansiktet. Han ble stående blek og skjelven av sjokk.

«Jeg mente det ikke, far, jeg …»

Den slappe munnen til Shasa var proppet med død fisk som sperret luftveiene. Fiskeslimet boblet ut av neseborene hans.

«Din tosk!» Lothar stakk fingrene i munnvikene på Shasa og grov ut fisken. «Hvis du har drept ham, har du begått en forferdelig synd for Guds åsyn.» Han løftet den bevisstløse gutten i armene. «Da har du drept din egen –» Han bet i seg det skjebnesvangre ordet og gikk mot leideren.

«Jeg har ikke drept ham,» sa Manfred inntrengende, som for å søke trøst. «Han er ikke død. Det ordner seg. Ikke sant, far?»

«Nei.» Lothar ristet bistert på hodet. «Det vil aldri ordne seg.» Han bar den bevisstløse gutten med seg opp på brygga, hvor tilskuermengden åpnet seg taust for ham. De hadde like dårlig samvittighet som Manfred.

«Swart Hendrick,» sa Lothar da han trengte seg forbi dem. «Du burde i alle fall ha visst bedre. Du burde ha stoppet dem.»

Midt på stien opp til fabrikken ventet Centaine Courtney på ham. Lothar stoppet fremfor henne med gutten hengende slapt i armene.

«Han er død,» hvisket Centaine fortvilet.

«Nei,» sa Lothar heftig. Det var for grusomt å tenke på. Men i det samme stønnet Shasa og kastet opp fra munnviken.

«Fort!» Centaine styrtet frem. «Snu ham før han kveles i sitt eget oppkast!»

Med Shasa hengende slapt over skulderen løp Lothar de siste metrene frem til kontoret. Centaine feide vekk alt som lå på skrivebordet.

«Legg ham her,» beordret hun. Men Shasa vred seg kraftløst og prøvde å sette seg opp. Centaine støttet skuldrene hans og tørket ham i munnen og neseborene med det fine stoffet i ermet.

«Det var løsungen din.» Hun stirret olmt på Lothar over skrivebordet. «Det var han som gjorde dette mot Shasa, ikke sant?» Hun så bekreftelsen i ansiktet hans før han vendte seg bort.

Shasa hostet og fikk opp en ny skvett fiskeslim og gult oppkast. Da ble han straks sterkere. Han fokuserte blikket og pustet lettere.

«Ut.» Centaine bøyde seg beskyttende over Shasa. «Jeg skal ta knekken på dere begge to, både deg og løsungen din. Ha deg vekk.»

Kjerreveien fra Walvis Bay gikk gjennom de snodde dalene mellom de store orange sanddynene. Det var tre mil til stasjonen i Swakopmund. Sanddynene ruvet over hundre meter høye på begge sider, og de stengte ørkenheten inne i dalene mellom seg.

Kjerreveien var bare et par dype hjulspor i sanden, med knuste ølflasker strødd på begge sider. Ingen tok denne tørre turen uten å ha med seg rikelig å drikke. Her og der var det groper etter uerfarne ørkenbilister som hadde kjørt seg fast, og disse hullene lå som gapende feller for dem som senere passerte.

Centaine kjørte hardt og fort, fløt på hastigheten over de løse partiene og hullene hvor andre hadde sittet fast, styrte den store gule vognen med behendige små rattbevegelser slik at hjulene ikke skulle pløye seg ned i sanden.

Hun holdt rattet som en racerfører, bakoverlent og med strake armer, studerte veien langt fremover og forutså alle problemer i god tid. Av og til gearet hun ned, kjørte ut av hjulsporene og valgte sin egen rute forbi dårlige strekninger. Hun hadde ikke engang villet ta med seg et par svarte tjenere til å skyve løs Daimleren ved en eventuell fastkjøring. Shasa hadde aldri opplevd at moren hadde kjørt seg fast, ikke engang på de verste partiene av kjerreveien ut til gruven.

Han satt ved siden av henne i forsetet, kledd i en gammel, men nyvasket dongeridress fra hermetikkfabrikkens lager. Hans egne tilgrisede klær lå i bagasjerommet; de stinket av fisk og oppkast.

Moren hadde ikke sagt noe siden de kjørte fra fabrikken. Shasa kastet stjålne blikk på henne, redd for det innestengte sinnet, redd for å tiltrekke seg oppmerksomhet. Men likevel klarte han ikke å holde blikket unna ansiktet hennes. Hun hadde tatt av seg hatten nå, og det mørke, kortklipte håret blafret i vinden, det skinte som vasket antrasitt.

«Hvem var det som begynte?» spurte hun uten å ta blikket fra veien.

Shasa tenkte seg om. «Jeg er ikke sikker. Jeg slo først, men …» Han gjorde et opphold, hadde fortsatt vondt i halsen. «Det var nesten som forutbestemt. Vi så på hverandre og skjønte straks at vi ville komme til å slåss.» Moren sa ingenting. «Han slengte en fornærmelse til meg,» tilføyde Shasa spakt.

«Hva for en fornærmelse?»

«Det kan jeg ikke si. Det var noe vulgært.»

«Hva for en fornærmelse, spurte jeg.» Stemmen hennes var like rolig, men han registrerte den truende undertonen.

«Han kalte meg soutpiel,» svarte han raskt og slo blikket ned. Derfor så han ikke hvordan Centaine strevet med å skjule et smil.

«Jeg sa jo at det var vulgært,» unnskyldte han seg.

«Og så slo du ham, enda han var yngre enn deg?»

Shasa hadde ikke visst at han selv var eldst, men det forbauset ham ikke at hun visste det. Hun visste alt.

«Han var kanskje yngre enn meg, men han er en svær okse,» forsvarte han seg raskt. «Minst fem centimeter lengre enn meg.»

Hun følte trang til å spørre ut Shasa om hvordan den andre sønnen hennes så ut. Var han lys og flott, slik som faren? Hvilken øyenfarge hadde han? Men hun motsto fristelsen. «Så endte det med at han julte deg opp,» sa hun.

«Jeg holdt på å vinne,» protesterte Shasa. «Jeg klistret øynene hans og slo ham til blods. Jeg vant nesten.»

«Nesten er ikke godt nok,» sa hun. «I vår familie vinner vi ikke nesten. Vi ganske enkelt vinner.»

Han vred seg usikkert. «Det nytter ikke å vinne over en som er større og sterkere,» mumlet han nedslått.

«Da skal du ikke slåss mot ham med nevene,» formante hun. «Du skal vente på en passende sjanse og slåss mot ham med dine egne våpen og på dine egne premisser. Du må bare slåss når du er sikker på å vinne.»

Han tenkte grundig gjennom det. «Det var nettopp det du gjorde med faren hans, ikke sant?»

Hun ble så forbløffet over hvor kvikk han var i oppfattelsen at hun holdt på å skjene ut av hjulsporene. Raskt rettet hun opp vognen og nikket. «Det er riktig. Vi er Courtneyer, forstår du. Vi behøver ikke slåss med nevene. Vi kjemper med makt og penger og innflytelse. Ingen kan slå oss på hjemmebane.»

Han tiet igjen og fordøyet det omhyggelig. Til slutt smilte han. Han var så nydelig når han smilte, og hun kjente kjærligheten svulme i hjertet.

«Det skal jeg huske på neste gang jeg treffer ham,» sa han.

Ingen av dem tvilte et øyeblikk på at de to guttene ville møtes igjen – og når det skjedde, ville de fortsette konflikten som var begynt den dagen.

Det var pålandsvind, og stanken av råtten fisk var så ram at den la seg som et kvalmende belegg i halsen til Lothar De La Rey.

De fire trålerne lå fortsatt ved brygga, men lasten deres var ikke lenger glitrende sølvblank. Fisken hadde pakket seg sammen, og det øverste laget av sardiner hadde tørket til en mørk, skittengrå skorpe hvor det myldret av metallgrønne spyfluer så store som veps. Fisken i lasterommene ble krystet under sin egen vekt, og lensepumpene spydde ut jevne strømmer av stinkende brunt blod og fiskeolje. Slammet bredte seg utover viken som en misfarget sky.

Hele dagen hadde Lothar sittet i luka på fabrikkontoret mens de fargede trålermannskapene og fabrikkarbeiderne hans stilte seg i kø for å få betaling. Manfred hadde solgt lastebilen sin og det sparsomme møblementet fra bølgeblikkskuret hvor han og Manfred bodde. Dette var de eneste verdiene som ikke tilhørte firmaet, derfor var de ikke blitt beslaglagt. Brukthandleren med sin gribbenese hadde kjent lukten av katastrofe og kommet fra Swakopmund på timers varsel. Han hadde betalt en brøkdel av tingenes egentlige verdi.

«Vi har en depresjon gående, De La Rey. Alle selger, ingen kjøper. Jeg kommer til å tape penger på dette, kors på halsen.»

Med disse pengene i tillegg til kontantene Lothar hadde gravd ned i sandgulvet i hytta, fikk han nok til å betale folkene sine to shilling for hvert pund han skyldte dem i lønn. Egentlig behøvde han ikke betale dem noe, for det var firmaets ansvar. Men den tanken falt ham ikke inn. De var hans folk.

«Jeg er lei for det,» gjentok han for hver enkelt etter hvert som de kom til lønningsluka. «Jeg har ikke mer enn dette.» Han unngikk å møte blikket deres.

Da alt var delt ut og de siste folkene hans hadde gått sin vei i utrøstelige små grupper, låste Lothar kontordøren og leverte nøkkelen til sheriffbetjenten.

Deretter hadde han og gutten gått ned og satt seg nedtrykt på bryggekanten for siste gang. Fiskestanken var ubeskrivelig.

«Jeg skjønner ikke dette, far,» sa Manfred mellom hovne lepper. «Vi tok en flott fangst. Vi burde da vært rike nå?»

«Vi ble snytt,» sa Lothar stillferdig. Inntil da hadde han verken følt sinne eller bitterhet. Han hadde vært som lammet. To ganger var han blitt truffet av skudd – en riflekule under krigen, og mange år senere en grov pistolkule som guttens mor hadde avfyrt. Han følte uvilkårlig på det ru arrvevet under kakiskjorten. Det hadde vært likedan – først sjokk og lammelse, deretter smerter og sinne. Nå veltet sinnet inn over ham i svarte bølger, og han gjorde ikke noe forsøk på å stå imot. Han frydet seg over det. Det lindret minnet om hvordan han hadde fornedret seg til å trygle for dette damemennesket med sitt spottende smil i de mørke øynene.

«Kan vi ikke stoppe dem, far?» Verken far eller sønn behøvde definere hvem ’dem’ var. De kjente sin fiende, kjente dem fra tre kriger: i den første boerkrigen i 1881, i den store boerkrigen i 1899 da dronning Victoria sendte sine horder over havet for å knuse dem, og i 1914 da den britiske valpen Jannie Smuts utførte ordrene fra sine imperieherrer.

Lothar ristet på hodet. Han var halvkvalt av sinne, maktet ikke å svare.

«Det må da finnes en måte,» fastholdt gutten. «Vi er sterke.» Han husket hvordan Shasas kropp ble svakere og svakere i grepet hans, og han strammet uvilkårlig hendene. «Dette er jo vårt land, far. Vi har fått det av Gud – det står i Bibelen.» Afrikaangutten hadde tolket Skriften på sin egen måte, slik så mange hadde gjort før ham. Han betraktet sitt folk som Israels barn, og Sør-Afrika som det forjettede land som fløt av melk og honning.

Lothar svarte ikke, og Manfred dro ham i ermet. «Ikke sant at vi har fått det av Gud, far?»

«Jo.» Lothar nikket tungt.

«Da har de stjålet det fra oss. Landet, diamantene, gullet, alt sammen – og nå har de tatt båtene våre og fisken. Det må da gå an å stoppe dem, vinne tilbake det som tilhører oss!»

«Så enkelt er det nok ikke.» Lothar var ikke sikker på hvordan han skulle forklare dette for sønnen. De klamret seg fast som uønskede stabukker i landet som deres forfedre med sine lange munnladningsbørser hadde fravristet villmennene.

«Det vil du forstå når du blir voksen, Manie,» sa han.

«Når jeg blir voksen, skal jeg finne en måte å slå dem på.» Manfred sa det så heftig at sårskorpen på leppen hans sprakk, og en rubinaktig bloddråpe piplet frem. «Bare vent og se, far.»

«Jaja, kanskje du klarer det.» Lothar la armen om sønnens skuldre.

«Husker du bestefars ed, far? Den vil jeg alltid huske. Krigen mot engelskmennene skal aldri ta slutt.»

Slik ble de sittende til solen gikk ned bak havet og farget det kobberrødt, og i mørket gikk de opp fra brygga og fiskestanken. I skuret deres røk det fra pipa, og det brant i den åpne kjøkkenpeisen da de kom inn. Swart Hendrick kikket opp.

«Den jøden har tatt bordet og stolene,» sa han. «Men jeg gjemte grytene og krusene.»

De satte seg på gulvet og spiste rett fra gryta, maisgrøt tilsatt salt, vindtørket fisk. Ingen sa noe før de var ferdige.

Lothar brøt til slutt tausheten. «Du hadde ikke behøvd å bli her.»

Swart Hendrick trakk på skuldrene. «Jeg kjøpte ut kaffe og tobakk fra lageret. Pengene du ga meg holdt akkurat.»

«Vi har ikke flere penger,» sa Lothar. «Alt er oppbrukt.»

Hendrick tente pipa med en kvist fra peisen. «Vi har vært blakke mange ganger før.»

«Denne gangen er det annerledes,» mente Lothar. «Denne gangen finnes det ikke noe elfenben å jakte på eller –» Han tiet da raseriet kvalte ham igjen.

Hendrick skjenket kaffe i krusene. «Det er pussig,» sa han. «Da vi fant henne, var hun kledd i dyreskinn. Nå kommer hun i sin store gule bil –» han ristet på hodet og lo «– og det er vi som går kledd i filler.»

«Det var du og jeg som reddet henne,» medga Lothar. «Mer enn som så – vi fant diamantene for henne og gravde dem opp av bakken.»

«Nå er hun rik,» sa Hendrick. «Og hun kommer for å ta det vi har også. Det skulle hun ikke gjort.» Han ristet på det store, svarte hodet. «Nei, det skulle hun ikke gjort.»

Lothar rettet seg langsomt opp. Hendrick så uttrykket hans og bøyde seg ivrig frem. Også Manfred rørte på seg og smilte for første gang.

Det vokste frem et flir i ansiktet til Hendrick. «Tja, hva skal vi satse på? Elfenben nytter ikke, det er forlengst utjaktet.»

«Nei, ikke elfenben,» svarte Lothar. «Denne gangen blir det diamanter.»

«Diamanter?» Hendrick holdt på å gå på ryggen. «Hvilke diamanter?»

«Hvilke diamanter?» Lothar smilte til ham, og de gule øynene glødet. «Dem vi fant for henne, kan du vel begripe.»

«Hennes diamanter? De fra H’ani-gruven?»

«Hvor mange penger har du?» ville Lothar vite. Hendricks blikk flakket. «Jeg kjenner deg godt,» fortsatte Lothar utålmodig og grep skulderen hans. «Du har alltid litt penger saltet ned. Hvor mye?»

«Ikke stort,» gryntet Hendrick. «Femti pund.»

Lothar ristet på hodet. «Nei, du har tjent bra denne sesongen. Du har mer enn som så.»

«Kanskje litt mer,» medga Hendrick.

«Du har hundre pund,» sa Lothar bestemt. «Det er akkurat hva vi trenger. Gi dem til meg. Du vet at du vil få dem igjen i rikelig monn. Det har du alltid gjort.»

Stien var bratt og stenet, og følget slet seg oppover i morgensolen. De hadde satt igjen den gule Daimleren ved foten av fjellet og begynt på klatreturen tidlig i grålysningen.

I spissen gikk to eldre menn i lurvete klær, slitte sko og svettegjennomtrukne, uformelige stråhatter. Begge var så magre at de virket nesten utsultet, men muntre var de. Huden var så rynket og solbrun at man kunne tatt dem for å være landstrykere – slike var det mer enn nok av under depresjonen.

Men i så fall ville man tatt feil. Den lengste av de to gamle haltet litt på et treben; han var ridderkommandør av det britiske samveldet, innehaver av Victoriakorset og en av tidens mest eminente militærhistorikere, en mann så rik og så likegyldig overfor jordisk gods at han sjelden gad å telle sin formue.

«Garry,» kalte den andre ham, selv om hans fulle navn var Sir Garrick Courtney.«Det er det største problemet vi har å slite med, Garry.» Han forklarte med den høye, nesten kvinnelige stemmen sin. «Folket vårt flykter fra landsbygda og flokker seg i byene.» Han var ikke det spor andpusten, selv om de hadde gått seks hundre meter oppover den bratte skrenten på Table Mountain uten en hvil, og det så fort at alle de yngre i følget ble hengende etter.

«Det må føre rett i katastrofen,» samtykket Sir Garrick. «De er fattige på farmene, men de sulter når de reiser til byene. Sultne menn er farlige menn, ou baas. Det ser vi av historien.»

Mannen han kalte ’gamle mester’ var mindre av vekst, men hadde rankere holdning. Øynene hans var muntre og blå under den hengende hattebremmen, og det grå bukkeskjegget viftet opp og ned når han snakket. I motsetning til Garry var han ikke rik, han eide bare en liten farm på den høye, kalde velden i Transvaal, og han stilte seg like indifferent til sin gjeld som Garry gjorde til sin formue. Men verden var hans arena, og der hadde han vunnet mye heder. Han var æresdoktor ved femten av de fremste universitetene i verden, deriblant Oxford og Cambridge og Columbia. Han var æresborger av ti byer, deriblant London og Edinburgh. Han hadde vært general i boerstyrkene, og nå var han general i den britiske samveldehæren, og innehaver av en rekke ærestitler og hedersverv. Brystet hans var ikke bredt nok til alle stjernene og båndene han hadde rett til å bære. Han var uten tvil den dyktigste, klokeste, mest karismatiske og innflytelsesrike mann Sør-Afrika noensinne hadde fostret. Det var nesten som om sinnet hans var for vidløftig til å la seg stenge av landegrenser; han var en ekte borger av den vide verden. Og dette var den eneste glippen i panseret hans, og fiendene hans hadde sendt sine giftpiler gjennom den. ’Hans hjerte er på den andre siden av havet, ikke hos dere.’ Dette hadde felt Det Sørafrikanske Parti, hvor han hadde vært statsminister, forsvarsminister og statsråd for den innfødte befolkning. Nå var han leder av opposisjonen. Men han betraktet seg som botaniker av hjerte; soldat og politiker var han bare av nødvendighet.

«Vi får vel vente på de andre.» General Jan Smuts stoppet på en lyngkledd berghylle og støttet seg på staven. Begge kikket nedover skråningen.

Hundre skritt nedenfor trasket en kvinne innbitt oppover stien. Konturene i skjørtet viste lår så tykke og kraftige som hos en hest, og de bare armene var så muskuløse som hos en bryter.

«Min lille due,» mumlet Garry kjærlig mens han betraktet sin brud. Etter femten lange års kurtise hadde han giftet seg så sent som for et halvt år siden.

«Å, heng i, Anna,» maste gutten som gikk bak henne på stien. «Vi kommer ikke til topps før langt på formiddagen i denne farten, og jeg er så sulten på frokost!» Shasa var like lang som henne, men hadde bare halve omfanget.

«Gå i forveien hvis det haster slik med deg,» brummet hun. Solhatten hennes var trukket langt ned i det runde, røde ansiktet. «Men ikke skjønner jeg hvorfor noen vil til topps på dette forbannede fjellet …»

«Her skal du få en dytt,» sa Shasa og satte håndflatene mot det mektige akterspeilet hennes. «Hei og hå!»

«Gi deg med det der, din lømmel,» gispet Anna og småsnublet oppover, «ellers skal du få smake stokken! Gi deg!»

Inntil hun ble Lady Courtney hadde hun ganske enkelt vært Anna, Shasas barnepike og hans mors kjære kammerpike. Kjempehoppet hennes oppover rangstigen hadde på ingen måte påvirket forholdet mellom dem.

«Her har du henne, bestefar! Personlig levert!» Shasa smilte til Garry Courtney, som skilte dem vennlig, men bestemt. Den kjekke gutten og den hjemkjære damen var de mest dyrebare av alle hans skatter. Hans kone og hans eneste sønnesønn.

«Søteste Anna, du må ikke trekke slike veksler på kreftene hans!» Han sa det uten å fortrekke en mine, og fikk et vennlig slag over armen som kvittering.

«Jeg burde ta meg av lunsjen i stedet for å fjase rundt på denne fjelltoppen.» Hun hadde fortsatt bred flamsk aksent, og slo med en viss lettelse over i afrikaans da hun henvendte seg til general Smuts. «Er det langt igjen nå, ou baas?»

«Neida, Lady Courtney, langt ifra. Aha, der kommer de andre. Jeg begynte å bli bekymret for dem.»

Centaine og følget hennes dukket frem fra skogkanten lengre nede i skrenten. Hun hadde hvitt, knelangt skjørt og hvit stråhatt pyntet med kunstige kirsebær. Hun smilte til general Smuts da hun nærmet seg. «Jeg er helt utkjørt, ou baas. Kan jeg få henge på deg resten av veien?» Hun så ikke særlig anstrengt ut, men han bød henne galant armen, og de var de første som nådde toppen.

Disse årlige picnicene på Table Mountain var en familietradisjon på Sir Garrick Courtneys fødselsdag, og hans gamle venn general Smuts passet alltid på å være med.

Vel oppe på toppen satte alle seg i gresset for å få igjen pusten. Centaine og den gamle generalen slo seg ned et stykke unna de andre. Nedenfor seg så de hele Constantina-dalen, en mosaikk av sommergrønne druemarker. Blant dem skinte gavlene på det store slottet som perler i den lave morgensolen, og fjellene Muizenberg og Kabonkelberg dannet et bastant amfiteater som stengte dalen mot syd. I nord var de fjerne fjellene i Hottentots Holland en festningsvold som avskar Kapp det gode håp fra resten av det afrikanske kontinent. Rett frem kruset vinden det glitrende vannet i False Bay. Det var så vakkert at de ble sittende tause i flere minutter.

«Nå, Centaine?» sa general Smuts til slutt. «Hva var det du gjerne ville snakke om?»

Hun ble alvorligere. «Det er Shasa.»

Hun tok frem et papir fra skjørtelommen og leverte det til ham. Det var en skolerapport. Merket i brevhodet var en biskoplue, emblemet til landets mest eksklusive privatskole.

Generalen kastet et blikk på papiret. Hun visste hvor fort han kunne lese selv et komplisert juridisk dokument, derfor ble hun ikke skuffet over at han leverte rapporten tilbake nesten med det samme. Han hadde utvilsomt gått gjennom alt sammen, helt ned til rektors oppsummering på siste linje: ’Michel Shasa tjener seg selv og skolen til heder.’

General Smuts smilte til henne. «Du må være veldig stolt av ham.»

«Han er det eneste jeg lever og ånder for.»

«Jeg vet det,» sa han. «Men det er ikke alltid så klokt. Et barn blir fort en mann. Når han forlater redet, vil han ta livet ditt med seg. Men på hvilken måte kan jeg hjelpe deg, Centaine?»

«Han er oppvakt og tiltalende, og han har lett for å påvirke folk,» sa hun. «Selv folk som er langt eldre enn ham selv. Jeg vil gjerne ha en taburett til ham i parlamentet. Til å begynne med.»

Generalen tok av seg panamahatten og glattet det sølvgrå håret med hånden. «Han bør vel gjøre seg ferdig med skolen før han går inn i parlamentet, vil jeg si,» humret han.

«Akkurat. Det var nettopp det jeg ville vite, ou baas. Bør Shasa reise hjem til Oxford eller Cambridge, eller ville det tale imot ham når han senere stiller til valg? Bør han heller begynne ved et universitet her i landet – og bør han i så fall velge Stellenbosch eller Cape Town?»

«Jeg skal tenke gjennom det, Centaine, og gi deg mitt råd når tiden er inne for å ta den endelige beslutning. Foreløpig vil jeg bare råde deg til å være forsiktig med å bruke ordet ’hjem’ slik du nettopp gjorde. Det kan skape en fatal sinnstilstand. Shasa må selv avgjøre hvor hans virkelige hjem er. Hvis det er i Europa, må han ikke regne med min bistand.»

«Uff, så dumt av meg.» Han så at hun var oppriktig irritert på seg selv. Soutpiel. Ett ben i London, ett i Cape Town. Det var ikke morsomt lenger.

«Det skal ikke gjenta seg,» sa hun og la hånden på armen hans for å vise hvor alvorlig hun mente det. «Du vil altså hjelpe ham?»

«Kan vi spise frokost nå, mor?» ropte Shasa bort til dem.

«Jaja, sett kurven ved bekken der borte, da.» Hun henvendte seg til den gamle igjen. «Kan jeg regne med deg?»

«Jeg er i opposisjonen, Centaine –»

«Det vil ikke vare lenge. Landet må komme til fornuft ved neste valg.»

«Du må forstå at jeg ikke kan love deg noe nå.» Han valgte sine ord med omhu. «Men jeg skal holde øye med ham. Hvis han lever opp til disse lovende taktene, skal han få min støtte. Herren skal vite at vi trenger gode folk.» Centaine sukket av lettelse, og han fortsatte litt ledigere: «Sean Courtney var en dyktig statsråd i regjeringen min.»

Centaine skvatt da det navnet ble nevnt. Det førte med seg så mange minner, så mye intens fryd og dyp sorg, så mange mørke og hemmelige ting. Men den gamle hadde tydeligvis ikke merket reaksjonen hennes da han fortsatte: «Han var en kjær og betrodd venn også. Jeg skulle gjerne hatt en ny Courtney i regjeringen min, en god og pålitelig venn. Kanskje i kabinettet også.»

Han reiste seg og hjalp henne på bena. «Jeg er like sulten som Shasa, og matduften er uimotståelig!»

Men da maten ble satt frem, spiste generalen svært nøysomt. Resten av dem kastet seg over godsakene med glupende appetitt etter klatreturen. Sir Garry skar lammekjøtt og svinekjøtt og kalkun, mens Anna delte ut stykker av kakene, egg og skinke, fruktcocktail og syltelabbterninger i gelé.

«Og så var det dagens viktigste oppgave,» sa generalen da alle satt mette og tilfredse langs den brusende bekken.

«Kom igjen, folkens!» Centaine var førstemann på bena så skjørtene flagret, oppspilt som en jentunge. «La kurven stå igjen her, Cyril. Vi henter den på tilbaketuren.»

De gikk et stykke langs kanten av stupet, så stakk generalen plutselig til venstre og stormet over stokk og sten gjennom blomstrende lyng og proteabusker så sukkerfuglene fløy indignert til alle kanter.

Det var bare Shasa som klarte å holde følge med generalen, og da resten av følget nådde igjen de to, sto de ved kanten av et smalt fjellskar med friskt, grønt sumpgress i bunnen.

«Her har vi stedet,» sa general Smuts. «Den første som finner en disa vinner en sixpence!»

Shasa strøk nedover i det bratte skaret, og før han kom halvveis ned begynte han å rope opphisset.

«Jeg har funnet en! Sixpencen er min!»

De tok seg nedover skråningen, og i kanten av en myr stilte de seg høytidelig i ring rundt en yndig, hvitstilket orkidé.

Generalen knelte foran den som en gudetilbeder. «Ja, det er vitterlig en blå disa, en av verdens sjeldneste planter.» Blomstene som prydet stengelen var dypblå og formet som drakehoder med lilla og smørgul hals. «De vokser bare her på Table Mountain, ingen andre steder i verden.» Han kikket opp på Shasa. «Vil du utføre hedersritualet for bestefaren din i år, unge mann?»

Shasa gikk frem med viktig mine, plukket orkideen og leverte den til Sir Garry. Denne lille seremonien med disaen hørte med til den tradisjonelle fødselsdagsfeiringen, og alle klappet muntert.

Mens Centaine stolt betraktet sønnen, gikk tankene hennes tilbake til den dagen han ble født, dagen da den gamle buskmannen hadde døpt ham Shasa – ’Godt Vann’ – og danset for ham i den hellige dalen dypt inne i Kalahari. Hun husket fødselssangen som den gamle hadde komponert og fremført; buskmannspråket kneppet så kjent og kjært i hodet hennes igjen.

Hans piler skal fly til stjernene

Og når menn uttaler hans navn

Skal det høres så langt –

hadde den gamle buskmannen sunget.

Og han skal finne godt vann

Hvor han enn drar skal han finne godt vann.

For sitt indre blikk så hun den forlengst avdøde gamle buskmannens ansikt, utrolig rynket, men likevel så friskt aprikosfarget, nesten som rav eller innrøkt merskum.

«La det bli slik, gamle bestefar,» hvisket hun dypt nede i halsen på buskmannspråket. «La det bli slik.»

På tilbaketuren var Daimleren bare såvidt stor nok til å få med alle sammen. Anna satt på fanget til Sir Garry og druknet ham under sin frodighet.

Da Centaine kjørte nedover den slyngete veien gjennom skogen av høye, blå gummitrær, bøyde Shasa seg frem over seteryggen og maste om mer fart. «Kom igjen, mor! Har du glemt å løsne handbrekket?»

I baksetet holdt generalen på hatten og stirret stivt på speedometeret. «Det der kan ikke stemme. Det virker som minst hundre og femti!»

Centaine svingte Daimleren gjennom den vakkert overbygde porten til eiendommen. Frontispisen var smykket med et relieff av dansende nymfer med drueklaser, et verk av den kjente billedhuggeren Anton Anreith. Over frisen sto eiendommens navn i uthevede bokstaver:

WELTEVREDEN 1790

Det var nederlandsk for ’veltilfreds’, og Centaine hadde kjøpt stedet av den berømmelige Cloete-familien nøyaktig ett år etter at hun hadde tatt ut skjerp på H’ani-gruven. Siden den gang hadde hun spandert mengder av penger og omsorg og kjærlighet på eiendommen.

Hun bremset Daimleren nesten til gangfart. «Jeg vil ikke virvle støv på druene,» forklarte hun general Smuts, og ansiktet røpet dyp tilfredshet da hun kikket ut på de velstelte radene av drueranker opphengt i gitterrammer.

De fargede arbeiderne rettet seg opp fra druerankene og vinket da de passerte. Shasa lente seg ut av vinduet og ropte navnet på yndlingene sine, og de smilte bredt over å bli plukket ut.

Veien gikk gjennom en allé av velvoksne eiker frem til slottet. Plenene rundt det store herskapshuset var sådd med friskt, grønt Kikuyu-gress som general Smuts hadde importert fra Øst-Afrika under felttoget i 1917. Midt på plenen sto den høye slaveklokken, som fortsatt ble brukt til å markere når dagens økter begynte og sluttet. Bak den kneiset de snøhvite veggene og massive Anreith-gavlene på Weltevreden.

Tjenerskapet kom allerede løpende ut og ståket rundt dem da de myldret ut av den store, gule bilen.

«Det blir lunsj halv to,» sa Centaine energisk. «Ou baas, jeg vet at Garry har lyst til å lese det siste kapitlet sitt for deg. Cyril og jeg har mye å gjøre i formiddag –» Hun avbrøt seg selv. «Shasa, hvor har du tenkt deg?»

Gutten hadde sneket seg helt bort til hjørnet og var på nippet til å komme seg unna. Nå snudde han seg med et sukk. «Jock og jeg skulle ri inn den nye poloponnien.»

«Madame Claire venter på deg,» påpekte Centaine. «Vi var jo enige om at du måtte forbedre deg i matematikk, ikke sant?»

«Men mor, det er jo ferie –»

«Hver dag du somler bort, er det andre som passer på å arbeide. De vil ta innersvingen på deg senere.»

«Jada, mor.» Shasa hadde hørt den formaningen før, og han så på bestefaren i håp om støtte.

«Å, jeg er sikker på at moren din vil la deg få noen timer fri etter matematikktimen,» innskjøt han pliktskyldigst. «Som du påpekte er det egentlig ferie nå.» Han så forhåpningsfullt på Centaine.

«Kan jeg også få støtte det forslaget på vegne av min unge klient?» sa general Smuts. Da lo Centaine og kapitulerte.

«Du har så fremstående forkjempere, men du får lese med Madame Claire til i ellevetiden.»

Shasa stakk hendene i lommen og gikk lutskuldret for å finne privatlærerinnen. Anna forsvant inn i huset for å jage på tjenerskapet, og Garry tok med seg general Smuts for å vise ham det siste manuskriptet sitt.

«Sånn,» sa Centaine og gjorde et hodekast til Cyril. «Nå får vi sette i gang.» Han ble med henne gjennom den lange hallen og inn på kontoret i den andre enden.

Der ventet de mannlige sekretærene på henne. Centaine kunne ikke fordra å ha andre kvinner rundt seg hele tiden, derfor var begge sekretærene hennes kjekke unge menn. Kontoret var fullt av friske blomster; det ble tatt inn nye fra hagen hver dag. I dag var det blå hydragenaer og gule roser.

Hun satte seg ved det lange, antikke bordet hun brukte som skrivebord. Bena var vakkert utskårne, og platen var stor nok til alle minnegjenstandene hun hadde samlet. Ti–tolv fotografier i hver sin sølvramme viste Shasas far på forskjellige stadier fra skolegutt til frisk ung pilot i det engelske flyvåpen. Det siste bildet viste ham sammen med resten av skvadronens flygere foran sine enseters rekognoseringsmaskiner. Med hendene i lommen og luen i nakken smilte Michael Courtney bredt til henne, tilsynelatende like sikker på sin udødelighet som han hadde vært den dagen han mistet livet i det brennende vraket. Hun skjøv litt på bildet da hun tok plass i den store skinnstolen. Stuepiken stilte det aldri helt riktig.

«Jeg har lest gjennom kontrakten,» sa hun til Cyril da han satte seg i stolen rett overfor henne. «Det er bare to punkter jeg ikke er helt fornøyd med. Det første er punkt tjueseks.» Lydig studerte han det nærmere, og med sekretærene stående oppmerksomt på hver sin side av stolen tok hun fatt på dagens arbeid.

Det var alltid gruven som opptok Centaine mest. Den var kilden til alle rikdommene. Mens Centaine arbeidet med den, begynte hun å lengte etter de enorme ødemarkene i Kalahari – de mystiske blå bergene og den hemmelige dalen, som hadde skjult H’ani-gruvens skatter i uminnelige tider før hun snublet over dem. Det var den gangen hun levde som et ørkendyr i villmarken, kledd i dyreskinn og høygravid med Shasa.

Ørkenen hadde fanget en del av sjelen hennes, og hun følte en frydefull forventning stige opp i seg. I morgen, tenkte hun. I morgen skal Shasa og jeg dra ut dit igjen. Slottet i den frodige dalen var også en del av henne, men av og til ble hun matlei av alt dette, og da måtte hun ut i ørkenen hvor solen kunne brenne sjelen ren. Da hun hadde undertegnet de siste dokumentene og overlevert dem til førstesekretæren, reiste hun seg og gikk bort til de åpne franske dørene.

Nede på ridebanen bak de gamle slaveboligene var Shasa ferdig med matematikken og i full gang med å ri inn ponnien sin under Jock Murphys kritiske blikk.

Det var en stor hest; poloforbundet hadde nettopp opphevet størrelsesbegrensningen, men den beveget seg godt. Shasa vendte den elegant ved enden av banen og red tilbake i full galopp. Jock kastet en ball på høyre side av ham, og Shasa lente seg utover og tok den med en backhand. Han hadde bra sits og armstyrke til å være så ung.

Shasa holdt an ponnien og red tilbake. Da han passerte på nytt, kastet Jock en ball på venstre side av ham. Shasa snertet den med en mislykket forehand, og den spratt uryddig avsted.

«Skam deg, Shasa,» ropte Jock. «Nå stusser du igjen. La køllehodet følge skuddet gjennom treffpunktet!»

Centaine kunne styre sin begeistring for Jock Murphy. Han var grovbygget og muskuløs med kort hals og fleinskalle, og han hadde en fargerik fortid: elitesoldat, proffbokser, opiumlanger, skipssersjant for en indisk marajah, trener for veddeløpshester, giver i en gamblingklubb i London – og nå var han Shasas sportstrener. Han var mesterskytter med rifle, hagle og pistol, fremragende polospiller og uovervinnelig i biljard. Han hadde drept en mann i bokseringen, han hadde ridd i Grand National, og han behandlet Shasa som sin egen sønn.

Omtrent hver tredje måned slo han seg på flasken og gikk fullstendig berserk. Da sendte Centaine noen ned på politikammeret for å betale ødeleggelsene og løse ham ut. Etterpå sto han foran skrivebordet hennes med luen i hånden, fyllesjuk og skjelven, og ba ydmykt om unnskyldning. Det skulle aldri gjenta seg, bedyret han hver gang.

Det var nyttig å kjenne en manns svakheter: et tjor å holde ham i, en brekkstang å manipulere ham med.

Det var ikke arbeid å få for dem i Windhoek. Da de kom frem dit etter å ha gått og haiket fra kysten, slo de seg til i landstrykerleiren like ved jernbanelinjen i utkanten av byen.

Ved en stilltiende overenskomst fikk de drøyt hundre landstrykerne og arbeidsløse lov til å bo her med familiene sine, men politiet holdt skarpt øye med dem. Hyttene var av bølgeblikk og tjærepapp og grovt tekkemateriale, og foran dem satt klynger av motløse kvinner og menn. Bare de magre, skitne, solbrune barna var livlige og nesten trassig bråkete. Det luktet vedrøyk og grunne grøftedoer over hele leiren.

Noen hadde satt opp et primitivt skilt mot jernbanelinjen:

’Vaal Hartz? Nei, Pokker Heller!’ Enhver som søkte ledighetsstønad ble øyeblikkelig sendt på arbeid i det offentlige vanningsprosjektet i Vaal Hartz til to shilling om dagen. Det hadde sivet ut rykter om forholdene i arbeidsleirene der, og i Transvaal hadde det kommet til opptøyer da politiet forsøkte å tvangssende menn til anleggsprosjektet.

Alle de beste stedene på leirområdet var allerede opptatt, så de slo leir under et lite kameltorntre og hengte tjærepapp i grenene for å få skygge. Swart Hendrick satt på huk ved bålet og drysset hvitt maismel i en sotet feltkjel med kokende vann. Han kikket opp da Lothar kom tilbake fra enda en mislykket leting etter arbeid i byen. Da Lothar ristet på hodet, konsentrerte Hendrick seg om matlagingen igjen.

«Hvor er Manfred?»

Hendrick pekte med haken mot en annen hytte i nærheten. En flokk på ti–femten fillete karer satt fascinert og hørte på en lang, skjegget mann. Han hadde intenst fanatikerblikk.

«Mal Willem,» brummet Hendrick. Gale-Willem. Lothar så etter Manfred og oppdaget den lyse luggen hans blant tilhørerne.

Da Lothar skjønte at gutten var trygg, tok han frem pipen og blåste gjennom den før han stappet den med billig, svart tobakk. Pipen var sur og tobakken ram. Han lengtet etter en god sigar da han tente pipen med en kvist fra bålet. Det smakte motbydelig, men den beroligende virkningen meldte seg nesten øyeblikkelig. Han kastet tobakkspungen til Hendrick og lente seg mot stammen på tornetreet.

«Hva har du funnet ut?»

Det meste av natten og morgenen hadde Hendrick vært i det fargede slumstrøket på den andre siden av Windhoek. Hvis man vil ha rede på en manns mest intime hemmeligheter, lønner det seg å spørre tjenerne som serverer ham og rer opp sengen for ham.

«Jeg fant ut at det ikke nytter å få en dram på krita – og at tjenestejentene i Windhoek ikke gjør det bare for kjærlighetens skyld.» Han flirte.

Lothar spyttet pipeolje og kikket bort på sønnen. Det bekymret ham litt at gutten satt hos mannfolkene i stedet for å være sammen med de jevnaldrende rabagastene i leiren. Men det lot til at mannfolkene godtok ham.

«Og ellers?» spurte han Hendrick.

«Karen heter Fourie. Han har arbeidet ved gruven i ti år. Han kommer hit med fire–fem lastebiler hver uke og tar med seg forsyninger tilbake.» Hendrick konsentrerte seg om matlagingen en liten stund.

«Og ellers?»

«Første mandag i hver måned kommer han med en eneste liten lastebil. De fire andre sjåførene sitter bakpå med hagler og pistoler. De kjører rett til Standard Bank i Storgaten. Banksjefen og personalet kommer til sidedøra. Fourie og en av sjåførene hans bærer et lite jernskrin inn i banken. Etterpå går Fourie og karene hans ned i baren på hjørnet og drikker til stengetid. Dagen etter kjører de tilbake til gruven.»

«En gang i måneden,» mumlet Lothar. «De kjører inn en hel måneds produksjon av gangen.» Så kikket han opp på Hendrick. «Baren på hjørnet, sa du?»

Den store negeren nikket.

«Jeg trenger nok minst ti shilling,» mente Lothar.

«Til hva da?» Hendrick ble straks mistenksom.

«En av oss må spandere en drink på barkeeperen, og de serverer ikke svarte på baren på hjørnet.» Lothar smilte ondt og hevet stemmen. «Manfred!»

Gutten hadde vært for trollbundet av taleren til å merke at faren var kommet tilbake. Nå reiste han seg skamfull.

Hendrick klasket en kladd luftig hvit maisgrøt i lokket til kokekaret og helte kefir over før han rakte det til Manfred, som satt med bena i kors ved siden av faren.

«Visste du at alt sammen er et komplott iverksatt av jødene som eier gullgruvene i Johannesburg, far?» Øynene hans skinte som etter en religiøs omvendelse.

«At hva er et komplott?» gryntet Lothar.

«Depresjonen.» Manfred brukte ordet med en viktig mine, for han hadde nettopp lært det. «Den er iscenesatt av jødene og engelskmennene, slik at de skal få nok av menn til å arbeide for en slikk og ingenting i gruvene og fabrikkene sine.»

«Jaså, gitt?» Lothar smilte og tygget maisgrøt med kefir. «Var det jødene og engelskmennene som arrangerte tørken også, kanskje?» Hatet hans mot engelskmennene holdt seg innenfor fornuftens rammer, men det kunne neppe vært mer intenst om de virkelig hadde stått bak tørken som hadde ødelagt så mange av gårdene til hans folk; matjorden hadde blåst vekk til det bare ble ufruktbar sand igjen, og buskapen ble til mumier balsamert i sitt eget hardtørkede skinn.

«Det er sant, far!» sa Manfred heftig. «Oom Willem har forklart det for oss!» Han dro opp en sammenrullet avisside av baklommen og brettet den ut. «Bare se her, se hva jødene gjør med oss!»

Siden var fra Die Vaderland, en afrikaans-språklig avis, og tegningen Manfred pekte indignert på var i avisens typiske stil:

Den viste en jødefigur med flosshatt og diamantringer og frakkelommene fulle av fempundsedler. Han svingte en svepe og drev en tungt lastet vogn mot et fjernt heisemaskineri merket ’gullgruve’, men mellom skjekene på vognen var det magre, utsultede mennesker i stedet for trekkokser. Kvinnene hadde tradisjonelle voortrekker-kapper, og mannfolkene gikk i bredbremmet sluskehatt, slik at det ikke skulle være tvil om at dette dreide seg om afrikaans-folket. Teksten under tegningen var ’Den Nye Store Folkevandringen’.

Lothar lo og leverte avissiden til sønnen igjen. Han kjente svært få jøder, og ingen som liknet figuren på tegningen. De fleste av dem var vanlige slitere som folk flest, også de sultet nå for tiden.

«Om livet bare hadde vært så enkelt …» Han ristet på hodet.

«Men det er det jo, far! Vi behøver bare kvitte oss med jødene, det har oom Willem forklart.»

Lothar skulle til å svare da han ble oppmerksom på at matlukten deres hadde tiltrukket tre av ungene fra leiren, de sto på høvelig avstand og studerte hver skje med grøt han stakk i munnen. Da tenkte han ikke mer på avistegningen.

Den ene av ungene var en lyshåret jente i tolvårsalderen, så mager at ansiktet bare var benstruktur og svære, lyseblå øyne. Kjolen hennes var sydd av gamle melsekker, og hun var barbent.

To mindre barn klamret seg til skjørtene hennes, en snauklippet guttunge med store ører og lappet kakishorts, og en liten jente med rennenese. Hun suget på tommelen og klamret seg til storesøsteren.

Lothar så bort, men nå smakte ikke maten lenger, han måtte presse den ned. Han la merke til at Hendrick heller ikke så på ungene. Manfred hadde ikke oppdaget dem, han var for opptatt av avissiden sin.

«Gir vi dem mat, får vi alle ungene i leiren på nakken,» mumlet Lothar og bestemte seg for at han heretter skulle spise i skjul.

«Ja, vi kan ikke dele med dem,» sa Hendrick. «Vi har bare såvidt nok til i kveld.»

Lothar løftet skjeen mot munnen, men senket den straks igjen. Han stirret et øyeblikk på maten på blikktallerkenen sin, så vinket han på den eldste jenta.

Hun nærmet seg blygt.

«Her, ta dette,» beordret Lothar bryskt.

«Takk, onkel,» hvisket hun. «Dankie, oom.»

Hun holdt tallerkenen under skjørtet for å skjule den for andres øyne og trakk med seg smårollingene vekk. De forsvant mellom hyttene.

Jenta kom igjen en time senere. Tallerkenen og skjeen var blankpusset. «Har oom en skjorte eller noe annet jeg kan vaske for ham?» spurte hun.

Lothar åpnet oppakningen sin og ga henne Manfreds og sitt eget skittentøy. Hun kom igjen med vasken ved solnedgang, den luktet svakt av karbolsåpe og var pent sammenbrettet.

«Jeg hadde dessverre ikke noe strykejern, oom.»

«Hva heter du?» spurte Manfred plutselig. Hun så på ham, ble sprut rød og slo ned blikket.

«Sarah,» hvisket hun.

Lothar knappet den rene skjorten. «Gi meg ti shilling.»

«Vi ville få en kniv i halsen hvis noen visste at vi hadde så mange penger,» brummet Hendrick.

Da Lothar kom inn gjennom svingdøren i baren på hjørnet, var det bare to andre kunder der foruten bartenderen.

«Det er stille i kveld,» bemerket Lothar da han bestilte øl, og bartenderen snøftet. Han var en ubestemmelig liten fyr med grått, bustet hår og stålinnfattede briller.

«Ta deg et glass selv,» tilbød Lothar, og mannens uttrykk forandret seg.

«Jeg tar gin, takk.» Han skjenket fra en spesiell flaske som han fant under disken. Begge visste at den fargeløse væsken var vann, og at sølvskillingen gikk rett i lommen på bartenderen.

«Skål.» Han bøyde seg over disken, rede til å være elskverdig for en shilling og utsikter til en til.

De pratet om løst og fast, skjønt enige om at tidene var harde og ville bli enda hardere, at de trengte regn og at myndighetene hadde skylden for alt sammen.

«Hvor lenge har du vært i byen? Jeg har ikke sett deg før.»

«Én dag – og det er en for mye,» sa Lothar.

«Jeg oppfattet visst ikke hva du het.» Da Lothar fortalte ham det, viste han for første gang oppriktig interesse.

«Hei, karer,» ropte han bort til de andre kundene. «Vet dere hvem dette er? Det er Lothar De La Rey! Dere husker vel ettersøkingsplakatene under krigen? Det var han som tok motet fra rooinekke’ne.» ’Rødhalsene’ var en nedsettende betegnelse på nyankomne engelskmenn med solbrent hals. «Jøss, han sprengte toget ved Gemsbokfontein, gitt.»

Dette vakte slik begeistring at en av dem til og med spanderte en øl på ham – men bare på ham, det fikk være måte på raushet.

«Jeg er på utkikk etter en jobb,» sa Lothar da alle var blitt gode venner. Dette vakte munterhet, men Lothar ga seg ikke. «Jeg har hørt at det er arbeid å få i H’ani-gruven.»

«Det ville jeg i så fall ha hørt,» forsikret barkeeperen. «Sjåførene fra gruven er innom her hver uke.»

«Kan du ikke legge inn et godt ord for meg hos dem?» spurte Lothar.

«Jeg skal gjøre noe enda bedre. Stikk innom på mandag, du, så skal jeg presentere deg for Gerhard Fourie. Han er en god venn av meg, og han vet hva som foregår der ute.»

Da Lothar gikk igjen, hadde han sikret seg innpass i barens indre krets. Og da han kom igjen fire kvelder senere, ropte barkeeperen på ham.

«Fourie er her,» sa han til Lothar. «Han sitter ved enden av baren. Jeg skal presentere dere når jeg har servert disse andre.»

Barlokalet var halvfullt denne kvelden, og Lothar fikk sjansen til å studere sjåføren. Han var middelaldrende og så ganske sterk ut, men han hadde fått slapp hengevom av å sitte timevis bak rattet hver dag. Issen var skallet, men han hadde latt håret over høyre øre vokse seg langt og klistret det tvers over hodet med hårvann. Han tedde seg barskt og høymælt; han og kumpanene hans hadde det veltilfredse preget som folk får når de nettopp har utført en vanskelig oppgave. Han så ikke ut til å være typen som kunne skremmes eller trues, men Lothar hadde ennå ikke tatt noen endelig avgjørelse om hvordan han skulle gå frem.

Barkeeperen vinket på ham. «Jeg vil gjerne at du skal hilse på en god venn av meg.» De tok hverandre i hånden. Sjåføren laget en mannjevning ut av det, men det hadde Lothar vært forberedt på. Han tok tak bare om fingrene, slik at Fourie ikke fikk kløpet til av full kraft. De stirret hverandre i øynene helt til sjåføren skar en grimase og prøvde å trekke til seg hånden. Da slapp Lothar.

«Får jeg spandere et glass?» Lothar slappet mer av nå, for fyren var ikke så hardkokt som han hadde antatt. Da bartenderen fortalte ham hvem Lothar var og ga en overdreven beretning om noen av hans meritter under krigen, ble Fourie nærmest logrende underdanig.

«Nå skal jeg si deg noe.» Han trakk Lothar til side og senket stemmen. «Erik forteller at du er interessert i en jobb ute i H’ani-gruven. Men det kan du rett og slett glemme. De har ikke tatt inn noen nye folk på over et år.»

«Nei, akkurat.» Lothar nikket nedstemt. «Etter at jeg snakket med Erik om den jobben, har jeg fått greie på hvordan det egentlig ligger an med H’ani-gruven. Det blir forferdelig for dere som jobber der når det skjer.»

Sjåføren virket urolig. «Hva mener du med det? Hva er det som skal skje?»

«Å, jeg trodde da du visste det.» Lothar lot som om han ble forbløffet over mannens uvitenhet. «De skal stenge gruven i august. Nedlegge den. Oppsi alle som jobber der.»

«Nei, herregud!» Det kom frykt i øynene til Fourie. «Det er ikke sant – det kan ikke være sant!» Mannen var en stakkar, godtroende, lett å overbevise og enda lettere å påvirke. Lothar følte en barsk tilfredshet.

«Triste greier. Men det er best å vite sannheten, ikke sant?»

«Hvem har du hørt dette av?» Fourie var vettskremt. Han kjørte forbi landstrykerleiren, og han hadde sett hordene av arbeidsløse.

«Jeg har fast følge med en av damene som jobber for Abraham Abrahams.» Det var sakføreren som var forretningsfører for H’ani-gruven i Windhoek. «Hun så brevene fra Centaine Courtney i Cape Town. Det er ikke tvil, gruven blir stengt. Det er ingen som kjøper diamanter, ikke engang i London og New York.»

«Å, herregud,» hvisket Fourie. «Hva skal vi gjøre? Kona er ikke bra, og vi har seks unger. Ungene kommer jo til å sulte!»

«Det er ingen fare med en mann som deg. Skal vedde på at du har spart sammen et par hundre pund. Du klarer deg nok.»

Men Fourie ristet på hodet.

«Nåja, hvis du ikke har spart noe, er det best du legger til side noen pund før de sier deg opp i august.»

«Men åssen skulle jeg greie det, da? Spare penger med kone og seks unger?»

«Vet du hva,» sa Lothar og grep ham vennlig i armen. «Jeg skal kjøpe en flaske konjakk, så går vi et sted hvor vi kan prate.»

Solen var allerede oppe da Lothar kom tilbake til leiren neste morgen. De hadde drukket opp konjakkflasken mens de pratet seg gjennom natten. Sjåføren syntes Lothars forslag virket fristende, men han var usikker og redd.

Lothar måtte forklare alt og overbevise ham om hver detalj, særlig om at det ikke innebar noen risiko for ham selv. «Ingen vil noensinne kunne føre det tilbake til deg. Det kan jeg sverge på. Du vil være beskyttet selv om noe skulle gå galt – og ingenting vil gå galt.»

Lothar hadde måttet bruke all sin overtalelseskunst, og han var trett da han trasket gjennom leiren og satte seg på huk ved siden av Hendrick.

«Finnes det noe kaffe?» spurte han og rapte smaken av gammelt brennevin opp i munnen.

Hendrick ristet på hodet. «Den er slutt.»

«Hvor er Manfred?»

Hendrick pekte med haken. Manfred satt under en tornebusk på den andre kanten av leiren. Jenta som het Sarah var sammen med ham; de satt med de lyshårede hodene tett inntil hverandre og studerte en avis. Manfred skrev i margen med en kullstift fra leirbålet.

«Manie lærer henne å lese og skrive,» forklarte Hendrick.

Lothar brummet og gned seg i de blodskutte øynene. Konjakken hadde gitt ham hodepine.

«Jaja,» sa han. «Vi har sikret oss mannen.»

«Se det!» Hendrick smilte bredt. «Da må vi få tak i hestene.»

Den private jernbanevognen hadde tidligere tilhørt Cecil Rhodes og diamantselskapet De Beers. Centaine hadde kjøpt den for en brøkdel av hva en ny vogn ville ha kostet, noe som ga henne stor tilfredshet. Som franskfødt forsto hun seg på pengenes verdi. Hun hadde engasjert en ung Paris-designer til å pusse opp vognen i art deco-stil, som var svært i skuddet. Det hadde vært verd hver øre av honoraret hans.

Hun så seg om i salongen, studerte de rene linjene i interiøret, de morsomme nakne nymfefigurene som holdt bronselampene og Aubrey Beardsley-bildene som var lagt inn i trepanelet, og husket at hun til å begynne med hadde tatt designeren for å være homoseksuell – langt, strømmende hår, mørke, dekadente øyne og ansikt som en vakker, kynisk faun med kjedsomhetskvaler. Men det inntrykket var feil, noe hun til sin fryd hadde oppdaget på den runde sengen i vognens hovedsovesuite. Hun smilte over minnet, men kuttet ut smilet da hun la merke til at Shasa så på henne.

«Vet du, mor, av og til har jeg inntrykk av at jeg kan lese tankene dine bare ved å studere øynene.» Slike foruroligende ting sa han av og til, og hun var sikker på at han hadde vokst et par centimeter bare på den siste uken.

«Det håper jeg da inderlig at du ikke kan.» Hun skalv. «Det er kaldt her inne.» Designeren hadde installert et luftkjøleanlegg i salongen, og det hadde kostet en formue. «Slå av den maskinen, chéri.»

Hun reiste seg fra skrivebordet og gikk ut på vognbalkongen, og den varme ørkenluften stormet mot henne så kjolen ble trykket flat inntil de smale, guttaktige hoftene. Hun løftet ansiktet mot solen og lot vinden leke med det korte, krøllete håret. «Hva er klokken?»

Shasa, som hadde kommet etter henne ut på balkongen, kikket på armbåndsuret. «Vi skulle krysse Oranje-elven i løpet av ti minutter hvis vi er i rute.»

«Jeg føler aldri at vi er hjemme igjen før vi har krysset Oranje.» Centaine lente seg mot rekkverket ved siden av ham og stakk armen innenfor hans.

Oranje-elven hadde vestre del av det sørafrikanske kontinent som nedslagsfelt. Den kom fra de høye fjellene i Basutoland og rant to hundre og tyve mil gjennom gressgrodde velder og ville skar, enkelte årstider som et klart, beskjedent silder, andre ganger som en tordnende, mudderbrun flod. Den dannet grensen mellom Kapp det gode håp og den tidligere tyske kolonien Sørvest-Afrika.

Lokomotivet fløytet, og det rykket i koplingene da bremsene tok.

«Vi bremser for broen.» Shasa lente seg ut over balkongrekkverket, og Centaine bet i seg advarselen som uvilkårlig lå på tungen. Jock Murphy hadde minnet henne om at gutten begynte å bli voksen, og at han måtte få lov til å ta sine egne sjanser.

Skinnene svingte nedover mot elven, og de så Daimleren på flatvognen rett bak lokomotivet. Den var helt ny; Centaine byttet bil hvert år. Denne var gul i likhet med alle hennes tidligere, men den hadde sort panser og sorte lister rundt dørene. Togreisen til Windhoek sparte dem for en slitsom kjøretur gjennom ørkenen, men det var ingen jernbane ut til gruven.

«Der har vi den!» ropte Shasa. «Der er broen!»

Stålkonstruksjonen virket spinkel da de krysset den syv– åtte hundre meter brede elven. Boggienes jevne dunking over skinneskjøtene endret tone da de kom ut på selve brospennet, og stålbjelkene under dem sang som et orkester.

«Diamantelven,» mumlet Centaine der hun sto tett inntil Shasa og stirret ned i det mudderbrune vannet som strømmet rundt pilarene.

«Hvor kommer diamantene fra?» spurte Shasa. Han visste naturligvis svaret, men likte å høre henne fortelle det.

«Elven samler dem opp fra alle små kulper og skar og renner langs løpet. Den tar med seg dem som ble kastet gjennom luften under vulkanutbruddene i kontinentets barndom. I hundrevis av millioner år har den samlet sammen diamantene og ført dem nedover mot kysten.» Hun skottet bort på ham. «Og hvorfor slites de ikke bort, slik som alle de andre småstenene?»

«Fordi de er det hardeste stoffet i naturen,» svarte han øyeblikkelig. «Ingenting kan ripe eller slite ned en diamant.»

«Nei, ingenting er hardere eller vakrere.» Hun løftet hånden foran ansiktet hans og viste frem den store, slepne stenen på pekefingeren. «Du vil etter hvert bli glad i dem. Alle som arbeider med dem blir glad i dem.»

«Elven,» påminnet han henne. «Fortell meg om elven.» Han likte å høre på henne, den slepne aksenten hennes var så fengslende.

«Der elven munner ut i havet,» fortsatte hun, «har den vasket diamantene sine opp på breddene. De elvebreddene er så rike på diamanter at det er adgang forbudt der.»

«Kan en fylle lommene med diamanter, bare plukke dem opp som nedfallsfrukt i en hage?»

«Fullt så enkelt er det nok ikke,» lo hun. «Man kan lete i tyve år uten å finne en eneste sten. Men hvis man vet hvor man skal lete og har litt utstyr og flak –»

«Hvorfor kan ikke vi gå inn der, mor?»

«Fordi alt er opptatt, mon chéri. Det tilhører en mann som heter Oppenheimer – Sir Ernest Oppenheimer – og selskapet hans, som heter De Beers.»

«Mener du at et eneste selskap eier alt sammen? Det er da urettferdig!» Centaine gledet seg over å se det foretaksomme, begjærlige glimtet i øynene hans for første gang. Uten rikelig monn av griskhet ville han ikke makte å gjennomføre de planene hun så omhyggelig la for ham. Hun måtte lære ham å være grådig – både etter rikdom og makt.

«Han eier rettighetene for Oranje-elven,» sa hun. «Dessuten eier han Kimberley og Wesselton og Bultfontein og alle de andre høyproduktive gruvene. Men det aller viktigste er at han kontrollerer salget av hver eneste sten her i landet, selv dem vi produserer og dem som kommer fra de små uavhengige –»

«Kontrollerer han oss?» spurte Shasa indignert, de glatte kinnene ble røde av opphisselse. «Du vil ikke si at han kontrollerer H’ani-gruven?»

Centaine nikket. «Vi må by frem hver eneste diamant vi utvinner til den sentrale salgsorganisasjonen hans, og han fastsetter prisene.»

«Og den prisen må vi godta?»

«Nei, det behøver vi ikke! Men det ville være veldig uklokt å la være.»

«Men hva kunne han gjøre hvis vi nektet?»

«Shasa, dette har jeg sagt deg mange ganger. Ikke slåss med noen som er sterkere enn deg. Det er ikke mange i hele Afrika som er sterkere enn oss, men Oppenheimer er en av dem.»

Shasa ga seg ikke. «Men hva kunne han gjøre?»

«Han kunne sluke oss, chéri, og det er ikke noe han heller vil. For hvert år som går blir vi rikere og mer attraktive for ham. Han er den eneste her i verden vi behøver å være redd for, særlig hvis vi skulle være så ubesindige å komme nær denne elven hans.» Hun slo ut med hånden mot den brede floden.

«Eier han elven, mener du?» Shasa var forbauset og perpleks.

«Ikke juridisk sett, men du nærmer deg den på eget ansvar, for han beskytter elven og diamantene den inneholder med sin sjalu vrede.»

«Det finnes altså diamanter her?» Shasa speidet mot elvebreddene, som om han ventet å se dem glitre forførerisk i solen.

«Det tror både dr. Twentyman-Jones og jeg – og vi har isolert noen svært interessante områder. Drøyt tretti mil innover i landet er det en foss som buskmennene kalte Det Mektige Bulders Sted, Augharibies. Der tordner Oranje gjennom et smalt stryk og styrter ned i et dypt, utilgjengelig skar. Det skaret burde være det rene skattkammer, fullt av diamanter som setter seg fast og ikke kan føres videre med strømmen.»

Så var de forbi elven og den grønne stripen av frodig vegetasjon, og lokomotivet økte farten nordover gjennom ørkenen. Centaine studerte Shasas ansikt omhyggelig mens hun fortsatte foredraget sitt. Hun stanset alltid før han begynte å kjede seg. Hun hadde nok av tid til å sette ham inn i sakene, det gjaldt å ikke gi ham avsmak på et så tidlig stadium. Men denne gangen varte interessen hans lenger enn den pleide, og hun skjønte at tiden var inne til å ta et nytt skritt i opplæringen.

«Nå er det sikkert blitt varmere i salongen. Skal vi gå inn igjen?» Hun førte ham til skrivebordet. «Det er et par ting jeg gjerne vil vise deg.» Hun åpnet det konfidensielle sammendraget av gruvens økonomiske årsmelding. Dette ville bli det vanskeligste, for papirarbeidet var drepende kjedelig selv for henne, og hun så at tallkolonnene avskrekket ham. Matematikk var det eneste svake faget hans.

«Du liker å spille sjakk, ikke sant?»

«Jo,» medga han forsiktig.

«Dette er også et spill,» forsikret hun. «Men tusen ganger mer fascinerende og givende når du først forstår reglene.» Han lyste tydelig opp – spill var noe Shasa skjønte seg på.

«Lær meg reglene, mor!»

«Ikke alle på en gang. Litt etter litt, inntil du kan nok til å begynne å spille.»

Det ble kveld før hun så utmattelsen i furene i munnvikene hans og de hvite kantene rundt neseborene, men fremdeles konsentrerte han seg tappert.

«Det får holde for i dag.» Hun lukket den tykke mappen. «Gjenta de gylne reglene.»

«Du må alltid selge ting for mer enn du har gitt for dem.»

Hun nikket oppmuntrende.

«Du må kjøpe når alle andre selger, og du må selge når alle andre kjøper.»

«Bra.» Hun reiste seg. «Nå får vi trekke litt frisk luft før vi skifter til middag.»

Ute på vognbalkongen la hun armen om skuldrene hans, og hun måtte strekke seg oppover for å få det til. «Når vi kommer til gruven, vil jeg at du skal arbeide hos dr. Twentyman-Jones om formiddagen. Du kan få fri om ettermiddagen, men om formiddagen skal du arbeide. Jeg vil at du skal komme inn i alle rutinene ved gruven. Men jeg skal selvsagt betale deg.»

«Det trengs ikke, mor.»

«Enda en gyllen regel, chéri: Si aldri nei takk til et godt tilbud.»

Hele natten og hele neste dag kjørte de videre gjennom enorme, solsvidde områder, med blå fjell skimrende i ørkenhorisonten.

«Vi skulle komme til Windhoek litt etter solnedgang,» sa Centaine. «Men jeg har ordnet det slik at vognen blir skiftet inn på et rolig sidespor, slik at vi kan overnatte ombord og kjøre videre mot gruven i morgen.» Dr. Twentyman-Jones og Abraham Abrahams spiser middag med oss, så vi får skifte.»

Shasa sto i skjorteermene foran det høye speilet i sovekupeen sin og slet med den sorte tversoversløyfen – han var ennå ikke helt fullbefaren i kunsten å forme sløyfen – da han merket at vognen senket farten og hørte et langt, nifst støt fra lokomotivfløyten. Han kikket ut gjennom det åpne vinduet. De var på vei over høydedragene over Windhoek, og akkurat nå ble gatelysene tent nede i byen. Den var på størrelse med et av Cape Towns forsteder, og bare de få hovedgatene var opplyst.

Toget bremset til gangfart da de nådde utkanten av byen, og Shasa merket lukten av vedrøyk. Så la han merke til at det var et slags leirområde langs tornetrærne ved jernbanelinjen. Han lente seg ut av vinduet for å se tydeligere, stirret på klyngene av provisoriske skur og rykende leirbål i skumringen. Det sto et primitivt skilt vendt mot jernbanen, og Shasa tydet det med møye: ’Vaal Hartz? Nei, Pokker Heller!’ Det skjønte han ingenting av, og han rynket pannen da han la merke til to skikkelser som sto like ved skiltet og betraktet toget.

Den minste av de to var en jente, barbent og med en tynn, uformelig kjole over den magre kroppen. Hun interesserte ham ikke, og han konsentrerte seg om den høyere og kraftigere skikkelsen ved siden av henne i stedet. Øyeblikkelig rettet han seg opp i sjokk og stigende indignasjon. Selv i det dårlige lyset gjenkjente han den sølvblonde hårmanken og de svarte øyenbrynene. De stirret uttrykksløst på hverandre; gutten i hvit skjorte og tversoverslips i det opplyste vognvinduet og den andre gutten i støvet kaki. Så gled toget forbi og skjulte dem for hverandre.

«Chéri –» Shasa snudde seg bort fra vinduet og så på moren. Hun bar safirer i kveld, og en blå kjole så tynn og lett som bålrøyk. «Er du ikke ferdig ennå? Vi er inne på stasjonen om et øyeblikk – og sløyfen din ser jo ikke ut. Kom her, så skal jeg hjelpe deg.»

Mens hun sto foran ham og formet sløyfen fingerferdig, strevet Shasa med å beherske sinnet og følelsen av utilstrekkelighet som det korte glimtet av den andre gutten hadde vekket i ham.

Lokføreren skiftet dem av hovedsporet og inn på et privatspor bortenfor jernbaneverkstedets skur, og koblet dem av ved betongrampen hvor Forden til Abraham Abrahams allerede sto parkert. Abe klatret raskt opp på balkongen straks vognen stanset.

«Centaine, du er jo vakrere enn noensinne!» Han kysset henne først på hånden, så på begge kinn. Han var småvokst, akkurat så høy som Centaine, med livlig uttrykk og raske, årvåkne øyne. Ørene struttet ut som om han lyttet til en lyd som ingen andre kunne høre.

Skjorteknappene hans var prydet med diamanter og onyks, noe som virket en tanke jålet, og jakken hans var en tanke for ekstravagant i snittet, men han var likevel en av Centaines yndlinger. Han hadde stått henne bi den gangen hennes samlede formue var snaut ti pund. Han hadde fylt ut skjerpebrevene på H’ani-gruven, og siden den gang hadde han tatt seg av det meste av hennes juridiske saker og en god del av hennes private anliggender. Han var en kjær gammel venn, men enda viktigere var det at han aldri gjorde feil i sitt arbeid. Hadde han gjort det, ville han ikke vært her nå.

«Hyggelig å se deg igjen, Abe.» Hun trykket begge hendene hans. «Hvordan står det til med Rachel?»

«Takk, fremragende,» forsikret han. Det var yndlingsadjektivet hans. «Jeg skulle hilse og be så meget om unnskyldning, men den nye babyen –»

«Naturligvis.» Centaine nikket forståelsesfullt. Abraham visste at hun foretrakk mannlig selskap, derfor tok han sjelden sin kone med, selv ikke når Centaine hadde invitert dem begge.

Centaine vendte seg fra sakføreren sin til den lange, lutskuldrede skikkelsen som sto i inngangen til vognbalkongen.

«Goddag, dr. Twentyman-Jones!» Hun tok ham i hånden.

«Goddag, Mrs. Courtney,» mumlet han som en begravelsesagent.

Centaine anla sitt mest strålende smil. Hun hadde moro av å prøve å lokke frem et ørlite tegn til glede hos ham, men det lyktes ikke denne gangen heller. Den tilsynelatende dysterheten hans bare tiltok; til slutt minnet han om en sørgende blodhund.

Centaine hadde hatt forbindelse med ham nesten like lenge som med Abraham. Han hadde vært gruveteknisk konsulent i De Beers-konsernet, men i 1919 hadde han vurdert og igangsatt H’ani-prosjektet for henne. Det hadde tatt henne nesten fem år å overtale ham til å begynne som fast driftsingeniør ved H’anigruven. Han var antakelig den beste diamantfagmann i Sør-Afrika, noe som igjen ville si at han var den beste i verden.

Centaine førte de to inn i salongen og viftet den hvitjakkede bartenderen til side. «Kunne det smake med et glass champagne, Abraham? Oget glass madeira til Dem, dr. Twentyman-Jones?»

«De glemmer aldri hva jeg foretrekker. Mrs. Courtney,» medga han sørgmodig da hun kom med glasset til ham. Mellom dem var det alltid full tittel og etternavn, selv om vennskapet deres hadde bestått alle prøvelser.

«Skål og velkommen, mine herrer.» Centaine drakk og kastet et blikk mot døren i den andre enden av salongen.

Som på signal kom Shasa inn, og Centaine betraktet ham kritisk da han håndhilste på gjestene. Han førte seg med akkurat riktig monn av underdanighet for alderen. Han viste ingen motvilje da Abraham omfavnet ham overstrømmende, og han hilste på Twentyman-Jones med samme høytidelighet som eksperten la for dagen. Hun sendte ham et lite, anerkjennende nikk og tok plass bak skrivebordet. Det var et hint om at de var ferdig med høflighetene og kunne komme til saken. De to mennene satte seg raskt i de elegante, men ubehagelige stilstolene og bøyde seg oppmerksomt mot henne.

«Nå er det omsider skjedd,» sa Centaine. «De har skåret ned kvoten vår.»

De to lente seg bakover og vekslet blikk. «Det har vi vært forberedt på i nesten et år,» bemerket Abraham. «Hvor mye ble det?»

«Førti prosent,» sa Centaine, og det så ut som om Abrahams kjempet med tårene da han tenkte gjennom det.

Hver av de uavhengige diamantprodusentene ble tildelt en kvote av den sentrale salgsorganisasjonen. Ordningen var uformell og sannsynligvis ulovlig, men ikke desto mindre ble den strengt håndhevet, og ingen av de uavhengige hadde noensinne vært dumdristige nok til å prøve systemet for noen domstol.

«Førti prosent!» eksploderte Abraham. «Det er jo skammelig!»

«En presis vurdering, min gode Abe, men ikke særlig nyttig for øyeblikket.» Centaine rettet blikket mot Twentyman-Jones.

«Ingen endring av kategoriene?» spurte han. Kvotene ble delt inn i forskjellige stenkvaliteter etter karatvekt, fra sorte industridiamanter til fineste smykkekvalitet, og dessuten i størrelsesgrupper.

«Nei, det blir samme prosentfordeling som før,» sa Centaine. Twentyman-Jones sank sammen i stolen, fant frem en notisbok og begynte å regne. Centaine skottet mot Shasa, som lente seg mot veggen bak henne.

«Forstår du hva vi snakker om?»

«Kvoten, mener du? Ja, jeg tror da det, mor.»

«Spør hvis det er noe du ikke skjønner,» kommanderte hun bryskt og snudde seg mot Twentyman-Jones igjen.

«Kan De søke om ti prosents økning i de øvre kategoriene?» spurte han.

Centaine ristet på hodet. «Det har jeg allerede gjort, men de avslo. De Beers påpeker i sin uendelige medlidenhet at fallet i etterspørselen har vært alvorligst for de øvre kategoriene – smykkesten og juvelkvalitet.»

Twentyman-Jones konsentrerte seg om notisboken igjen, og de betraktet ham taust til han ble ferdig med å skrive og kikket opp.

«Kan vi få det til å bære seg?» spurte Centaine stillferdig, og Twentyman-Jones så ut som om han var mer innstilt på å skyte seg enn på å svare.

«Det blir bare akkurat såvidt,» sa han. «Med oppsigelser og nedskjæringer og rasjonalisering skulle vi klare å dekke kostnadene, kanskje til og med få et lite overskudd, avhengig av hvilken grunnpris De Beers fastsetter. Men jeg er redd vi mister det meste av fortjenesten. Mrs. Courtney.»

Centaine ble svak og skjelven av lettelse. Hun trakk hendene bort fra skrivebordet og la dem i fanget for å skjule hvordan de dirret. Det gikk en stund før hun klarte å få sagt noe, men til slutt kremtet hun for å være sikker på at stemmen ikke skalv.

«Kvoten trer i kraft fra første mars,» sa hun. «Det betyr at vi kan levere ett fullt parti til. De vet hva som må gjøres, dr. Twentyman-Jones.»

«Vi skal fylle partiet med søtestener, Mrs. Courtney.»

«Hva er en søtesten, dr. Twentyman-Jones?» Shasa blandet seg inn i samtalen for første gang, og eksperten vendte seg gravalvorlig mot ham.

«Når vi får ut et antall virkelig fremragende diamanter i løpet av en produksjonsperiode, legger vi noen av de beste til side for å kunne ta dem med i senere leveringspartier av lavere kvalitet. Vi har en reserve av slike kvalitetsstener, og nå vil vi levere dem til salgsorganisasjonen mens vi ennå har sjansen.»

Shasa nikket. «Jeg forstår. Mange takk, dr. Twentyman-Jones.»

Centaine reiste seg. «Nå kan vi spise.» Tjeneren i sin hvite jakke åpnet skyvedøren inn til spisesalongen, hvor det lange bordet glitret av sølv og krystall og de gule rosene sto ranke i sine antikke vaser.

Halvannen kilometer bortover jernbanelinjen fra stedet hvor Centaines privatvogn sto, satt to mann sammenkrøpet ved et lite leirbål og kokte maisgrøt i feltkjelen mens de snakket om hestene. Hele planen sto og falt med hestene. De trengte minst femten, og det måtte være sterke, ørkenherdede dyr.

«Mannen jeg har i tankene er en god venn av meg,» sa Lothar.

«Selv den beste venn i verden vil ikke låne deg femten gode hester. Vi kan ikke klare det med mindre enn femten, og så mange kan du ikke få for hundre pund.»

Lothar pattet på den osende leirpipen, og den surklet motbydelig. Han spyttet den gule eddiken i bålet. «Jeg skulle gjerne gi hundre pund for en skikkelig sigar,» mumlet han.

«Ikke mine hundre pund, takk,» brummet Hendrick.

«La oss glemme hestene foreløpig,» foreslo Lothar. «La oss heller gjennomgå mennene vi trenger.»

«Karene er lettere å få tak i enn hestene.» Hendrick flirte. «Nå for tiden kan du få en mann for hva et måltid mat koster, og du får kona hans for desserten. Jeg har allerede sendt dem beskjed om å møte oss ved Wild Horse Pan.»

Begge kikket opp da Manfred kom ut av mørket. Da Lothar så ansiktsuttrykket til sønnen, stakk han notisboken i lommen og reiste seg kjapt.

«Far, du må komme fort. Moren til Sarah og begge småungene er syke. Jeg lovet dem at du skulle stikke bort, far.»

Lothar hadde ry for å kunne lege alle mulige plager hos folk og dyr, alt fra skuddsår og meslinger til koller og valpesyke.

Familien til Sarah bodde under en fillet presenning midt inne på leirområdet. Kvinnen lå under et muggent teppe sammen med de to minste ungene. Hun var nok ikke mer enn tredve år gammel, men hardt arbeid og barneomsorg og dårlig kost hadde redusert henne til en gammel kjerring. Hun hadde mistet de fleste tennene i overmunnen; det så ut som om ansiktet hadde klappet sammen.

Sarah satte seg på huk ved siden av henne og prøvde å tørke det feberhete ansiktet med en fuktig fille. Kvinnen kastet hodet frem og tilbake og mumlet delirisk.

Lothar satte seg på huk på den andre siden av kvinnen. «Hvor er faren din, Sarah? Han burde vært her nå.»

«Han dro for å få arbeid i gruvene,» sa hun. «Det er lenge siden nå. Men han skal sende bud på oss når alt er i orden, og vi skal bo i et pent hus –»

«Hvor lenge har moren din vært dårlig?»

«Siden i går kveld.» Sarah prøvde å plassere fillen på morens panne igjen, men hun feide den slapt unna.

«Og smårollingene, da?» Lothar studerte dem i ansiktet.

«Siden i morges.»

Lothar trakk teppet tilbake, og stanken av rennende avføring slo imot ham.

«Jeg har prøvd å vaske dem,» hvisket Sarah unnskyldende. «Men de bare gjør på seg igjen. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.»

Lothar løftet småjentas tilgrisede kjole. Den vesle kulemagen hennes var oppblåst av underernæring, og huden var kritthvit med røde, heftige utslett.

Lothar rykket uvilkårlig vekk hendene. «Manfred,» sa han skarpt. «Har du rørt noen av dem?»

«Ja, far. Jeg hjalp Sarah å vaske dem.»

«Gå til Hendrick,» befalte Lothar. «Si til ham at vi drar herfra på øyeblikket. Vi må komme oss unna.»

«Hva er det, far?» Manfred nølte.

«Gjør som jeg sier,» kommanderte Lothar sint. Da Manfred rygget ut i mørket, snudde han seg mot jenta igjen.

«Har dere kokt drikkevannet deres?»

Hun ristet på hodet.

Alltid den samme historien, tenkte Lothar. Enkle bygdefolk som hadde bodd langt fra andre mennesker hele sitt liv, drukket av rene kilder og uvørent gjort sitt fornødne på den åpne velden. De forsto ikke hvilken fare det innebar å bo tett sammen med andre.

«Hva er det, oom?» spurte Sarah forsiktig. «Hva er det som feiler dem?»

«Tyfus.»

«Er det alvorlig?» spurte hun hjelpeløst, og han klarte ikke å møte blikket hennes. Han så på de to småungene igjen. Feberen og diareen hadde tørket dem ut. Det var allerede for sent. Moren hadde kanskje en sjanse, men hun var også svekket.

«Ja,» sa Lothar. «Det er alvorlig.» Tyfusen ville spre seg gjennom leirområdet som ild på en vintertørr veld. Det var allerede stor fare for at Manfred var smittet. Lothar reiste seg raskt og gikk unna den illeluktende madrassen.

«Hva må jeg gjøre?» spurte Sarah ynkelig.

«Gi dem nok å drikke, men kok endelig vannet først.» Lothar rygget unna. Han hadde sett tyfus i engelskmennenes konsentrasjonsleire under krigen. Den hadde krevd flere dødsofre enn slagmarken. Han måtte få Manfred vekk herfra.

«Har du medisin for det, oom?» Sarah fulgte etter ham. «Jeg vil ikke at mamma skal dø – jeg vil ikke at lillesøster – hvis du kan gi meg litt medisin –» Hun kjempet mot tårene, usikker og redd, og vendte seg til ham med ynkverdig tillit.

Lothar hadde bare ansvar for sine egne, men like fullt ble han grepet av motet dette barnet viste. Han hadde lyst til å si til henne at det ikke fantes medisin for dem, at det ikke nyttet å hjelpe dem, at de var i Guds hender nå.

Sarah kom etter ham, grep ham i hånden og prøvde fortvilet å trekke ham tilbake til skjulet. «Hjelp meg, oom. Hjelp meg å gjøre dem bedre!»

Lothar grøsset da jenta rørte ham. Han kunne formelig se for seg hvordan den motbydelige smitten ble overført fra den varme, myke huden hennes. Han måtte komme seg vekk.

«Hold deg her,» sa han til henne og prøvde å skjule sin avsky. «Gi dem vann å drikke, så skal jeg gå og hente medisin.»

«Når kommer du tilbake?» Hun så ham tillitsfullt i ansiktet, og det krevde all hans styrke å lyve.

«Jeg skal komme igjen så snart jeg kan,» lovet han og frigjorde seg forsiktig fra grepet hennes. «Gi dem vann,» gjentok han og gikk.

«Tusen takk,» ropte hun lavt etter ham. «Du er snill, oom.»

Lothar klarte ikke å svare. Han klarte ikke engang å se seg tilbake, han bare hastet gjennom det mørke leirområdet. Denne gangen la han merke til andre lyder fra hyttene han passerte: irritabel febergråt fra et småbarn, gisping og stønn fra en kvinne med tyfusens grusomme magekramper, bekymret mumling fra folk som pleiet dem.

Ut av et tjærepappskjul dukket en mager, mørk skikkelse og grep armen hans. Han var ikke sikker på om det var en mann eller en kvinne før vedkommende snakket i sprukken, hysterisk fistel.

«Er du lege? Jeg må finne en lege!»

Lothar rev seg løs og la på sprang.

Swart Hendrick ventet på ham. Han hadde oppakningen på skulderen allerede; nå sparket han sand over glørne i leirbålet. Manfred satt under tornetreet.

«Tyfus,» sa Lothar. Det var et fryktet ord. «Det har spredt seg over hele leirområdet alt.»

Hendrick stivnet til. Lothar hadde sett ham stå urokkelig og ta imot angrepet til en såret elefantokse, men nå var han redd. Lothar så det på hodestillingen hans og luktet det på kroppen hans, en underlig eim som av oppskremte ørkenkobraer.

«Kom igjen, Manfred. Vi må komme oss vekk herfra.»

Manfred reiste seg ikke, han bare senket hodet mellom skuldrene på en sta måte som Lothar kjente fra før. «Hva med Sarah?»

«Hun angår ikke oss. Det er ingenting vi kan gjøre.»

«Hun kommer til å dø, akkurat som moren og småungene.» Han så opp på Lothar. «Hun kommer til å dø, ikke sant?»

«Kom deg på bena,» snerret han, irritabel av dårlig samvittighet. «Vi drar.» Han gjorde en bydende håndbevegelse, og Hendrick halte Manfred på bena.

«Kom igjen, Manie, gjør som faren din sier.» Han fulgte Lothar og slepte med seg Manfred etter armen.

De krysset jernbanefyllingen, og Manfred sluttet å stritte imot. Hendrick slapp ham. I løpet av en time kom de ut på hovedveien, den minnet om en støvet, sølvglinsende elv der den snodde seg gjennom passet i måneskinnet. Lothar stoppet.

«Drar vi for å få tak i hestene nå?» spurte Hendrick.

Lothar nikket. «Ja, det er neste skritt.» Men han snudde seg og så bakover den veien de var kommet, og ingen sa et ord. Alle så seg tilbake.

«Jeg kunne ikke ta den sjansen,» forklarte Lothar. «Jeg kunne ikke la Manfred være i nærheten av dem.» Ingen av dem svarte. «Vi må komme videre med forberedelsene – hestene …» Stemmen hans ebbet ut.

Med ett rykket Lothar oppakningen fra skulderen til Hendrick og slengte den på bakken. Ergerlig rev han den opp og plukket frem den vesle stoffrullen hvor han oppbevarte medisinene og de kirurgiske instrumentene sine.

«Ta med deg Manie,» sa han. «Vent på meg i skaret langs Gamas-elven, det stedet hvor vi slo leir under marsjen fra Usakos. Husker du det?»

Hendrick nikket. «Hvor lenge blir det til du kommer?»

«Jeg kommer så snart de dør,» sa Lothar. Han reiste seg og så på Manfred. «Gjør som Hendrick sier.»

«Kan jeg ikke bli med deg, far?»

Lothar brydde seg ikke med å svare. Han snudde seg og marsjerte sin vei mellom tornetrærne i måneskinnet, og de så etter ham til han forsvant av syne. Da satte Hendrick seg på kne og begynte å rulle sammen oppakningen igjen.

Sarah satt på huk ved bålet med kjolen trukket opp rundt de magre, brune lårene. Hun myste gjennom røyken og ventet på at vannet skulle koke i den sotsvarte feltkjelen.

Hun kikket opp og fikk se Lothar i kanten av lyset fra bålet. Hun stirret på ham, og ganske langsomt knakk ansiktet hennes sammen. Tårene strømmet nedover kinnene og glinset i flammeskjæret.

«Jeg trodde ikke du ville komme igjen,» mumlet hun. «Jeg trodde du var dratt.»

Lothar ristet heftig på hodet, han var fremdeles for ergerlig over sin egen svakhet til å ta sjansen på å si noe. I stedet satte han seg på huk på den andre siden av bålet og åpnet stoffrullen. Innholdet var sørgelig utilstrekkelig. Han kunne trekke en verketann, punktere en byll, behandle et slangebitt eller spjelke en brukken arm, men han hadde ikke stort å sette inn mot en løpsk tyfusepidemi. Han målte ut en skje av Chamberlains svarte patentmedisin i blikkruset og fylte det med varmtvann fra kjelen.

«Hjelp meg,» sa han til Sarah, og sammen løftet de minstebarnet opp i sittende stilling. Hun veide nesten ingenting, og han kjente hvert ben i den vesle kroppen. Det var håpløst.

Hun er ferdig før soloppgang, tenkte han og holdt kruset til munnen hennes. Men så lenge klarte hun seg ikke, hun sovnet stille inn noen timer før det lysnet.

Guttungen klarte seg til middagstider neste dag, da døde han like stille og ubemerket som søsteren hadde gjort. Lothar svøpte dem i det samme grå, tilgrisede teppet og bar dem til fellesgraven som allerede var gjort i stand i utkanten av leirområdet. De ble liggende som en fortapt liten bylt i enden av de større likene nede i det firkantede hullet.

Moren til Sarah kjempet for livet.

Gud vet hvorfor hun ønsker å fortsette å leve, tenkte Lothar, hun har ikke stort å glede seg over. Men hun stønnet og kastet med hodet og skrek høyt under feberfantasiene. Lothar begynte å bli irritert på henne fordi hun kjempet så hardnakket for å overleve at han aldri slapp vekk fra det smittefarlige sykeleiet, fordi han ble nødt til å ta del i nedbrytningen, røre den varme huden hennes og dryppe væske i den tannløse munnen.

I skumringen trodde han at hun hadde vunnet. Huden ble kjøligere, og hun roet seg. Hun grep veikt etter Sarahs hånd og prøvde å si noe, stirret opp i ansiktet hennes som om hun gjenkjente henne, men ordene satte seg fast i halsen, og tykt gult slim boblet i munnvikene.

Anstrengelsen ble for mye for henne. Hun lukket øynene og lot til å sovne. Sarah tørket henne om munnen og holdt den magre hånden med de bulende blodårene.

En time senere satte kvinnen seg brått opp og spurte etter Sarah med klar stemme: «Hvor er du, jente?» Så sank hun tilbake og hev etter pusten i et langt, kvelende gisp. Gispet bråstoppet midtveis, og den magre brystkassen sank litt etter litt sammen. Ansiktsuttrykket fløt ut som varm stearin.

Denne gangen ble Sarah med da Lothar bar kvinnen til gravplassen. Han la henne i enden av raden med lik. Så gikk de tilbake til hytta.

Sarah fulgte med mens Lothar pakket sammen pleieutstyret, og det bleke lille ansiktet hennes var trøstesløst. Han gikk fem–seks skritt avgårde, så stoppet han og så seg tilbake. Hun skalv som en utstøtt valp, men hun hadde ikke flyttet seg.

«Jaja,» sukket han resignert. «Du får bli med, da.»

Hun styrtet bort til ham. «Jeg skal ikke være til bry!» Hun var nesten hysterisk av lettelse. «Jeg skal hjelpe dere. Jeg kan lage mat og sy og vaske. Jeg skal ikke være til bry!»

«Hva har du tenkt å gjøre med henne?» spurte Hendrick. «Hun kan ikke bli med oss. Vi får ikke gjennomført det vi skal gjøre hvis vi må drasse på en unge på den alderen.»

«Jeg kunne ikke la henne bli igjen i den dødsleiren,» sa Lothar unnskyldende.

«Det ville vært bedre for oss.» Hendrick trakk på skuldrene. «Men hva skal vi gjøre nå?»

De hadde gått ut av leiren i elveskaret og klatret til topps i stenskrenten. Barna var igjen nede ved elvebredden, like ved den eneste kulpen hvor det ennå sto vann.

De satt side om side, og Manfred holdt et håndsnøre ut i vannet. Plutselig rykket han til og trakk inn snøret armlengde for armlengde. Sarahs opphissede hyl bar helt opp til der de satt da Manfred slengte i land en svartglinsende malle.

«Jeg skal nok finne ut hva jeg skal gjøre med henne,» forsikret Lothar, men Hendrick avbrøt ham.

«Det bør skje fort. Vannhullene i nord tørker inn mens vi kaster bort dagene her, og vi har ennå ikke fått tak i hestene.»

Lothar stappet leirpipen og tenkte gjennom det. Hendrick hadde rett, jenta forvansket hele opplegget. Han måtte bli kvitt henne på en eller annen måte.

Med ett kikket han opp og smilte. «Kusinen min!»

Hendrick skjønte ingen ting. «Jeg visste ikke at du hadde noen kusine.»

«De fleste slektningene mine mistet livet i leirene, men Trudi klarte seg.»

«Hvor er hun, denne kjære kusina di?»

«Hun bor langs den ruten vi skal følge nordover. Vi behøver ikke kaste bort noe tid på å dumpe jentungen hos henne!»

«Jeg vil ikke,» klynket Sarah. «Jeg kjenner ikke tanta di. Jeg vil bli her hos dere.»

«Hysj,» sa Manfred advarende. «Du vekker far og Henny.» Han trykket seg nærmere inntil henne og la fingeren over leppene hennes for å få henne til å tie. Bålet var brent ned, og månen var forsvunnet under horisonten. Bare ørkenstjernene lyste for dem.

Sarah snakket så lavt at Manfred nesten ikke hørte hva hun sa, selv om hun snakket like inntil øret hans. «Du er den eneste venn jeg noensinne har hatt,» sa hun. «Og hvem skal lære meg å lese og skrive?»

Manfred kjente det voldsomme ansvaret som bemerkningen hennes la på ham. Hittil hadde han hatt blandede følelser overfor henne. I likhet med Sarah hadde han aldri hatt jevnaldrende venner, aldri gått på skole og aldri bodd i noen by. Han hadde aldri hatt noen annen lærer enn faren. Hele sitt liv hadde han bodd sammen med voksne menn; faren og Hendrick og de hardbarkede mannfolkene på veianleggene og trålerne. Han hadde aldri hatt noen kjærlig kvinne rundt seg.

Til å begynne med hadde hun vært en kamerat av det annet kjønn, selv om han irriterte seg over hvor svak og tåpelig hun var. Han måtte vente på henne når de kløv oppover skrenter, og hun gråt når de drepte en malle eller vred om halsen på en åkerhøne som var gått i en av snarene hans. Men hun kunne få ham til å le, og han nøt stemmen hennes når hun sang – den var tynn, men søt og melodiøs. Og selv om han kunne bli lei av den overdrevne smigeren hennes, følte han seg så uforklarlig vel til mote når de var sammen. Hun var rask til å lære, og i løpet av noen få dager hadde hun rukket å lære alfabetet og multiplikasjonstabellen utenat.

Det ville vært mye bedre om hun hadde vært gutt, men samtidig var det noe besnærende ved duften hennes, den myke huden og det bløte håret. Av og til kom han borti håret hennes som ved en tilfeldighet, men da stivnet hun og satt helt urørlig, slik at han ble flau og fjernet hånden keitet.

Nå og da strøk hun seg mot ham som en kjælen katt, og dette ga ham en underlig fryd som ikke sto i noe rimelig forhold til den vesle kontakten. Når de sov under samme teppet, hendte det at han våknet om natten og hørte på pusten hennes mens silkehåret strøk ham i ansiktet.

Veien til Okahandja var hard og støvet. Nå hadde de fulgt den i fem dager. De gikk bare tidlig om morgenen og sent om ettermiddagen. Midt på dagen hvilte mennene i skyggen, og barna kunne snike seg vekk for å prate eller sette opp snarer eller konsentrere seg om Sarahs undervisning. De moret seg ikke med liksom-leker, slik andre barn på deres alder kanskje ville gjort. De levde i altfor nær kontakt med den harde virkelighet til å tenke på slikt. Og nå hang en ny trussel over dem, trusselen om å bli skilt fra hverandre. Den ble alvorligere for hver kilometer de tilbakela. Manfred fant ingen trøstens ord å si til henne; vennskapserklæringen hennes bidro bare til å forverre hans egne kvaler over å skulle miste henne. Hun smøg seg inntil ham under teppet, og den spinkle kroppen utstrålte en forbløffende varme. Klosset la han armen om skuldrene hennes og kjente silkehåret mot haken.

«Jeg skal komme tilbake etter deg.» Det hadde han ikke ment å si. Han hadde ikke engang tenkt tanken før akkurat da.

«Lov meg det.» Hun vred seg for å få munnen helt inntil øret hans. «Lov at du kommer igjen og henter meg!»

«Det lover jeg,» forsikret han høytidelig, forferdet over hva han gjorde. Han hadde ingen kontroll over sin egen fremtid, kunne aldri være sikker på om det var mulig å holde et slikt løfte. «Vi har noe viktig å gjøre,» sa han. «Jeg kan ikke fortelle noe nærmere om det. Men når det er over, lover jeg at vi skal komme igjen og hente deg.»

Det slo hun seg tydeligvis til ro med. Hun sukket, og han kjente hvordan spenningen gikk ut av henne. Hele kroppen myknet av tretthet, og stemmen ble søvndrukken.

«Du er vennen min, Manie, ikke sant?»

«Jo, jeg er vennen din.»

«Bestevennen min?»

«Jada, bestevennen din.»

Hun sukket en gang til og sovnet. Han strøk henne over silkehåret, melankolsk over tanken på å skulle miste henne. Han hadde mest lyst til å gråte, men det ville vært en jenteaktig reaksjon, og han ville ikke la det skje.

Neste kveld trasket de gjennom ankeldypt støv oppover en av skråningene på den endeløse, bølgende sletten. Da barna nådde igjen Lothar på toppen, pekte han fremover uten et ord.

Klyngen av blikktak i den vesle utposten Okahandja skinte som speil i kveldssolen, og midt i klyngen raget et kirkespir. Det var ikke stort høyere enn trærne rundt det.

«Vi kommer frem dit etter at det er blitt mørkt.» Lothar hengte oppakningen over på den andre skulderen og kikket ned på jenta. Støv og svette klistret silkehåret til pannen hennes, og de uryddige, solblekede museflettene stakk ut bak ørene som horn. Hun var så solbrun og så enkelt kledd at hun kunne gått for å være nama-jente hvis det ikke hadde vært for det lyse håret. Føttene var dekket av hvitt, melaktig støv.

Lothar hadde lurt på om han skulle kjøpe kjole og sko til henne i en av de små krambuene langs veien. Det kunne være utgiften verd, for hvis kusinen hans nektet å ta imot jentungen – han slo det fra seg. Det fikk klare seg å vaske henne litt i borehullet hvor byen hentet sitt drikkevann.

«Damen du skal bo hos er mevrou Trudi Eierman. Hun er religiøs og veldig snill.»

Lothar hadde lite til felles med kusinen sin. De hadde ikke sett hverandre på tretten år. «Hun er gift med prosten her i Okahandja. Han er også et godt, gudfryktig menneske. De har barn på din alder. Du vil trives der.»

«Vil de lære meg å lese, slik Manie gjør?»

«Klart det.» Lothar var innstilt på å gi en hvilken som helst forsikring for å bli kvitt ungen. «De underviser sine egne barn, og du blir som en av dem.»

«Hvorfor kan ikke Manie bli hos meg?»

«Manie må være med meg.»

«Å, kan ikke jeg også få bli med?»

«Nei. Du må bli her, og det gidder jeg ikke diskutere flere ganger.»

I vannreservoaret badet Sarah støvet av bena og armene. Hun fuktet håret og laget nye fletter.

«Jeg er klar,» sa hun omsider til Lothar, og leppene hennes skalv da han inspiserte henne kritisk. Hun var en uflidd liten rakker, men like fullt var han begynt å bli glad i henne. Han måtte beundre tapperheten hennes. Plutselig grep han seg i å fundere på om det fantes noen annen løsning enn å forlate henne, og han måtte ta seg sammen for å skyve tanken fra seg.

«Så, nå får du komme.» Han tok hånden hennes og snudde seg mot Manfred. «Du får vente her sammen med Henny.»

«Å, la meg få bli med, far,» tryglet Manfred. «Bare så langt som til porten. Bare så jeg får sagt adjø til Sarah.»

Lothar trakk på det, men nikket til slutt. «Ålreit, men ti stille og oppfør deg pent.»

Han førte dem bortover en smal sti bak raden av småstuer, og stoppet ved bakporten til et større hus borte ved kirken. Ingen tvil om at det var prestegården. En skarp parafinlampe lyste i et av vinduene, og insektene trommet mot myggnettingen foran døren.

Et kor av messende stemmer steg mot dem da de åpnet porten og gikk innover kjøkkenstien. Da de kom helt bort til kjøkkenvinduet, så de en familie som satt rundt et langbord og sang.

Lothar banket på døren, og salmen ebbet bort. En mann reiste seg ved enden av bordet og kom mot døren. Han var kledd i en sort dress som hang i poser om knærne og albuene, men over de brede skuldrene satt den stramt. Håret var langt og tykt, det hang i en grånende manke ned til skuldrene og drysset en snøbyge av flass over dressen.

«Hvem er det?» spurte han med en stemme som var trent opp til å buldre fra prekestolen. Han slo opp døren med myggnettingen og stirret ut i mørket. Pannen var høy og intelligent med dype viker, øynene var dype og intense som hos en profet fra Gammeltestamentet.

«Er det deg!» Han gjenkjente Lothar, men gjorde ikke noe forsøk på å hilse nærmere på ham. I stedet så han seg over skulderen. «Mevrou, det er den ugudelige fetteren din som kommer inn fra villmarken som en Kain!»

Den lyshårede damen reiste seg fra bordet, hysjet på barna og ga dem tegn om å bli sittende. Hun var i førtiårene, nesten like lang som ektemannen og kraftig bygget, med rosenrødt ansikt og flettene samlet på hodet i germansk stil. Hun korsla de tykke, lyshudede armene over en solid, uformelig barm.

«Lothar De La Rey, hva vil du her hos oss? Dette er et gudfryktig hjem, vi vil ikke vite noe av den løsslupne livsførselen og villskapen din.» Hun tidde da hun oppdaget barna, og studerte dem interessert.

«Hei, Trudi.» Lothar trakk Sarah frem i lyset. «Det er mange år siden sist. Du ser sunn og tilfreds ut!»

«Jeg trives i Guds kjærlighet,» medga kusinen. «Men som du vet har jeg sjelden vært helt bra.» Hun la ansiktet i lidende folder, og Lothar skyndte seg å fortsette.

«Jeg gir deg en sjanse til å gjøre enda en god kristen gjerning.» Han skjøv Sarah frem. «Dette stakkars lille foreldreløse barnet er helt alene i verden. Hun trenger et hjem. Hvis du kan ta henne inn, kommer Herren til å skatte deg høyt.»

«Er dette enda en av –» Kusinen skottet inn i kjøkkenet og senket stemmen, slik at de to døtrene hennes ikke skulle høre noe. «Er det enda en av løsungene dine?»

«Familien hennes døde i en tyfusepidemi.»

Det var en tabbe. Han så hvordan Trudi skvatt unna jenta. «Det er flere uker siden nå. Hun er fri for smitte.»

Lothar så at Trudi slappet litt av. «Jeg kan ikke ta meg av henne,» fortsatte han raskt. «Vi er på reisefot, og hun trenger en dame.»

«Vi har for mange munner å mette allerede –» begynte Trudi, men mannen avbrøt henne.

«Kom hit, barnet mitt,» buldret han, og Lothar dyttet Sarah mot ham. «Hva heter du, da?»

«Sarah Bester, oom.»

«Så du tilhører afrikaan-folket?» ville den høye prosten vite.

Sarah nikket usikkert.

«Og dine avdøde foreldre var viet i den reformerte kirke?» Hun nikket igjen. «Og du tror på Israels Gud?»

«Jada, oom. Det har jeg lært av mor.»

«Da kan vi ikke avvise barnet,» sa han til sin kone. «Slipp henne inn, Trudi. Herren vil sørge for oss. Han sørger alltid for sitt utvalgte folk.»

Trudi Eierman sukket teatralsk og tok Sarah i armen. «Så tynn, og så skitten som en nama-jente.»

«Og du, Lothar De La Rey!» Prosten rettet pekefingeren mot ham. «Har den nådige Herre ennå ikke vist deg hvor villfaren du er, og ledet deg inn på den rette vei?»

«Ikke ennå, kjære fetter.» Lothar rygget unna døren uten å skjule sin lettelse.

Prosten ble oppmerksom på gutten som sto i mørket bak Lothar. «Hvem er dette?»

«Det er sønnen min, Manfred.» Lothar la en beskyttende arm om skulderen på gutten, og prosten kom nærmere, studerte ansiktet hans nøye. Det mørke skjegget hans struttet i all sin velde, og øynene glødet fanatisk, men Manfred stirret rett inn i dem og så dem endre uttrykk. De ble varmere og vennligere.

«Skremmer jeg deg, jong?» spurte han mildt.

Manfred ristet på hodet. «Nei, oomie – ikke så veldig i hvert fall.»

Prosten humret. «Hvem er det som lærer deg Bibelen, jong?» Han brukte uttrykket som betydde ’ung’ eller ’unge mann’.

«Det er far, oom.»

«Å, fyda, måtte Herren være deg nådig.» Han reiste seg og struttet med skjegget mot Lothar. «Jeg hadde heller sett at du ga fra deg gutten i stedet for jenta. Han ser ut til å være en kjekk gutt, og vi trenger gode menn i Herrens og folkets tjeneste.»

«Han er godt forsørget hos meg.» Lothar klarte ikke å skjule sin uro, men prosten rettet et bønnfallende blikk mot Manfred.

«Jong, jeg tror den allmektige Gud har bestemt at du og jeg skal møtes igjen. Når faren din drukner eller blir spist av en løve eller hengt av engelskmennene, eller på annen måte straffet av Israels Gud, da må du komme tilbake hit. Hører du, jong? Jeg trenger deg, afrikaan-folket trenger deg, og Gud trenger deg! Jeg heter Tromp Eierman, Herrens trompet. Kom tilbake til mitt hjem!»

Manfred nikket. «Jeg skal komme tilbake og hilse på Sarah. Det har jeg lovet henne.»

Den bemerkningen fikk Sarahs mot til å svikte. Hun brast i gråt og prøvde å rive seg løs fra Trudis grep.

«Gi deg med det der, unge!» Trudi Bierman ristet henne irritert. Gi deg med den sippingen.»

Sarah bet i seg det neste hulket.

Lothar vendte Manfred bort fra døren. «Jenta er arbeidsom og villig, Trudi. Du vil ikke angre på at du tok imot henne.»

«Det får vi nå se på,» mumlet kusinen skeptisk da Lothar begynte å gå mot porten igjen.

«Husk Herrens ord, Lothar De La Rey,» gjallet Herrens trompet etter dem. «Jeg er veien og lyset. Den som tror på meg –»

Manfred vred seg i farens grep og så seg tilbake. Prostens høye, uhyggelige skikkelse fylte nesten kjøkkendøren, men på høyde med livet hans tittet Sarahs ansikt frem – i skjæret fra parafinlampen var det porselenshvitt, og det glinset av tårer.

Fire mann ventet på dem på møtestedet. I de fortvilte årene da de kjempet sammen som en geriljakommando, hadde hver mann vært nødt til å kjenne samlingsstedene. Når de skilte lag under kampene mot unionstroppene, hadde de spredt seg utover velden og samlet seg på et av de trygge møtestedene flere dager senere.

Det var alltid vann på disse samlingsstedene – et silder i en steil bergskrent, en buskmannsbrønn eller et tørt elvefar hvor de kunne grave seg ned til fuktigheten. Og samlingsstedene hadde bestandig utsikt til alle kanter, slik at fienden aldri kunne komme overraskende på dem. Dessuten var det alltid beite for hestene og skjulesteder for mennene i nærheten, og de hadde deponert forsyninger på disse stedene.

Samlingsstedet som Lothar hadde valgt til dette møtet hadde enda en fordel. Det lå i åsene bare noen kilometer nord for farmen til en rik tysk kvegbonde, en god venn av Lothars familie, en sympatisør som ganske sikkert ville tolerere å ha dem på sitt område.

Lothar kom inn i åsene via det tørre elveleiet, som snodde seg mellom dem som en skadet hoggorm. Han gikk åpent i terrenget slik at mennene som ventet skulle kunne se ham på langt hold, og de var ennå tre kilometer fra samlingsstedet da en liten skikkelse dukket opp på en fjellkam foran dem og viftet med armene i velkomsthilsen. Snart dukket de tre andre opp rundt ham, og sammen kom de løpende nedover den ulendte skrenten for å møte Lothars følge i elveleiet.

Først kom Vark Jan, ’Grise-Jan’, den gamle koiske krigeren med gult, rynket ansikt som vitnet om blod både fra namafolket og fra bergdamaene – til og med fra ekte buskmenn, hevdet han selv. Etter ham kom Klein Boy, Swart Hendricks uekte sønn. Moren var herero.

Han kom rett til faren og hilste ham med den tradisjonelle underdanige håndklappingen. Han var like høy og kraftig som Hendrick selv, men med morens finere ansiktstrekk og skjeve øyne, og huden hans var ikke så mørk. Den skiftet tone når lyset spilte over den, omtrent som villhonning. Disse to hadde jobbet på trålerne i Walvis Bay, og Hendrick hadde sendt dem i forveien for å finne de andre mennene de trengte og få dem med til samlingsstedet.

Lothar vendte seg mot disse mennene nå. Det var tolv år siden sist han hadde sett dem. Han husket dem som ville krigere – jakthundene sine, hadde han kalt dem. Han var glad i dem den gangen, men stolte ikke et fnugg på dem. For i likhet med ville hunder ville de gått løs på ham og revet ham i stykker ved første tegn til svakhet.

Nå hilste han dem med de gamle tilnavnene fra krigen: ’Beina’, ovamboen med ben som en stork, og ’Bøffelen’, en kar med fremoverlutende hode og tykk nakke. De tok hverandre i hendene, deretter om håndleddene og til slutt i hendene igjen; dette var troppens rituelle hilsen for spesielle anledninger. Lothar studerte dem og så hvordan tolv års vellevnet hadde forandret dem. De var fete og middelaldrende og avherdet. men han trøstet seg med at oppgavene han hadde til dem ikke var spesielt krevende.

«Jaha!» Han smilte bredt til dem. «Nå har vi altså trukket dere vekk fra ølkrusene og vommen til kona!» De brølte av latter.

«Vi kom sporenstreks da Klein Boy og Vark Jan nevnte navnet ditt for oss,» forsikret de.

«Selvsagt, dere kom av ren lojalitet overfor meg,» sa Lothar sarkastisk. «Slik gribb og sjakal kommer fordi de er glad i kadavrene, ikke for selve måltidets skyld.»

De brølte igjen. Å, som de hadde savnet den beske tungen hans.

«Vark Jan nevnte riktignok noe om gull,» medga Bøffelen mellom latterhikstene. «Og Klein Boy hvisket noe om at det kunne bli slåssing igjen!»

«Det er trist,» filosoferte Beina. «Men en mann på min alder kan bare glede kjerringa si en gang eller to om dagen, mens han kan slåss og more seg med gamle kamerater og plyndre døgnet rundt uten opphold – og lojaliteten vi føler til deg er like vidstrakt som Kalahari!» De hylte av latter og klasket hverandre på ryggen.

Stadig under sporadiske latterutbrudd forlot gruppen elveleiet og klatret opp til samlingsstedet. Det var en lav stenhylle med et overheng som var svertet av utallige leirbål, og innerveggen var prydet med okerfargede bilder etter buskmennene som hadde brukt stedet i uminnelige tider før dem. Fra inngangen til skjulestedet var det så god utsikt over slettene at det ville være nesten umulig å nærme seg bergtoppen uten å bli oppdaget.

De fire som var kommet først hadde allerede åpnet depotkassen. Den lå gjemt i en bergkløft lengre nede i skrenten, og adkomsten til kløften hadde vært gjenmurt med sten og leire. Innholdet hadde holdt seg bedre gjennom alle disse årene enn Lothar hadde ventet. Men boksematen og ammunisjonen hadde tross alt ligget hermetisk forseglet, mens mauserne var innsatt med fett og pakket i smørpapir. De var i perfekt stand. Selv sadlene, seletøyet og klærne hadde holdt seg bra i den tørre ørkenluften.

De mesket seg med stekt hermetisk kjøtt og ristet skipskjeks, kost som en gang hadde fortonet seg ufordragelig monoton, men som nå smakte fortreffelig i den nostalgiske glansen av gamle dagers eventyr.

Etter maten gjennomgikk de resten av utstyret, kastet det som var ødelagt av skadedyr eller tørke, skiftet ut deler, reparerte og pusset med lærolje til alle hadde utstyr og våpen.

Under arbeidet tenkte Lothar på at det fantes flere titalls depoter av denne typen spredt utover i villmarken. Og oppe i nord, ved den hemmelige basen hvor han hadde skaffet de tyske ubåtene bunkerolje og nye forsyninger, måtte det fremdeles finnes utstyr for tusener av pund. Hittil hadde det aldri falt ham inn å plyndre disse depotene for egen vinnings skyld – det ville vært en slags patriotisk helligbrøde.

Fristelsen kriblet i ham: Hvis han leide en båt i Walvis og seilte oppover langs kysten – men med et kaldt gufs av skuffelse kom han på at han aldri ville få se Walvis Bay eller dette landet mer. Det ville ikke komme på tale å dra tilbake etter at de hadde gjort det de nå planla.

Han spratt på bena og gikk bort til munningen på stenhyllen. Mens han så utover den hetedirrende sletten med sine spredte tornetrær, fikk han en forutanelse om grusomme lidelser og fortvilelse.

Kunne han noensinne trives andre steder enn i dette vakre, karrige landet? Han følte usikkerheten komme krypende. Kunne han ta en slik beslutning for sønnen sin? Kunne han dømme ham til et liv i landflyktighet?

Han skjøv tvilen fra seg med en kraftanstrengelse, ropte på Manfred og tok ham med et stykke vekk fra skjulestedet. Da de var ute av hørevidde, forklarte han hva som lå foran dem. Han snakket til gutten som en likemann.

«Alt vi har slitt for er blitt stjålet fra oss, Manie. Ikke i lovens forstand, men i moralens og rettferdighetens forstand. Bibelen gir oss hjemmel for å gjøre opp med dem som har snytt oss – øye for øye, tann for tann. Vi skal ta tilbake det som er blitt stjålet fra oss. Men det engelske rettsvesenet vil betrakte oss som forbrytere, Manie. Vi blir nødt til å flykte, leve i skjul, og de vil jakte på oss som dyr. Vi er avhengig av vårt mot og vår kløkt for å klare oss.»

Manfred så på faren med våkne, ivrige øyne. Det hørtes så spennende og romantisk ut, og han var stolt over at faren ville diskutere slike voksne spørsmål med ham.

«Vi drar nordover. Det er fint jordbruksland i Tanganyika og Nyasaland og Kenya. Mange av vårt folk har allerede flyttet dit. Naturligvis må vi skifte navn og aldri reise tilbake hit, men vi skal skaffe oss et fint nytt liv i det nye landet.»

«Aldri dra tilbake?» Manfred forandret uttrykk. «Men Sarah, da?»

Lothar overhørte spørsmålet. «Kanskje vi kjøper en vakker kaffeplantasje i Nyasaland eller ved foten av Kilimanjaro. Det er fortsatt enorme viltflokker på Serengetislettene. Vi kan jakte og drive landbruk.»

Manfred hørte pliktskyldigst etter, men gnisten var gått ut av ham nå. Hvordan kunne han få sagt til faren at han ikke hadde lyst til å dra til noe fremmed land, at han heller ville bli her?

Han lå våken lenge etter at de andre var sovnet og tenkte på Sarah, på det spede, tårevåte ansiktet og den varme kroppen ved siden av ham under teppet. Hun var den eneste vennen han noensinne hadde hatt.

Han ble revet tilbake til virkeligheten av en uhyggelig lyd. Den kom fra sletten nedenfor dem, men avstanden tok ikke brodden av larmen.

Faren hostet dempet og satte seg opp. Den fryktinngytende lyden tordnet løs igjen, steg til et usannsynlig crescendo og døde hen i en serie dype grynt, det minnet om et halvkvalt fabeluhyre.

Håret reiste seg i nakken til Manfred. «Hva er det for noe, far?»

«Det sies at selv de modigste menn blir redde første gang de hører den lyden,» sa faren lavt. «Det er jaktbrølet til en sulten Kalahariløve, gutten min.»

Da de gikk ned skrenten ved daggry og trasket bortover sletten, bråstoppet Lothar plutselig og vinket på Manfred.

«Du har hørt stemmen hans, og her kan du se fotsporene.» Han bøyde seg og rørte ved et av de tallerkenstore poteavtrykkene som var presset dypt ned i den gule bakken. «En gammel maanhar,» forklarte han. «En ensom gammel hann med manke.» Lothar førte fingeren langs konturene av sporet, som om han kunne fralure det hemmeligheter med fingertuppene. «Legg merke til at potene er slitt glatte, og at den går med tyngden bak på anklene. Den skåner høyre forben, den er halt. Da har den nok vansker med å jakte. Kanskje det er derfor den holder seg så nær ranchen; kveg er lettere bytte enn vilt.»

Lothar plukket noe fra de nederste grenene på en tornebusk. «Her, Manie.» Han la en liten dott av grovt, gulrødt hår i hånden på Manfred. «Den har lagt igjen en dust av manen til deg.»

De gikk videre ned i den store forsenkningen i landskapet. Her vokste det frodig, knehøyt gress, og de passerte de første kvegbølingene, pukkelryggete dyr med hudfolder som nesten sopte i bakken.

Selve ranchen lå i et høydedrag over selve forsenkningen, midt i en plantasje av høye daddelpalmer importert fra Egypt. Det var et gammelt tysk kolonifort, en levning fra hererokrigen i 1904 da 2500 tyske soldater knuste de innfødtes opprør ved å slakte og brenne sytti tusen svarte menn, kvinner og barn. Disse tapene utgjorde omkring sytti prosent av hele hererostammen. De solide murveggene på bygningen var fortsatt fulle av skuddmerker, og mellom skyteskårene på tårnet midt i fortet kneiset den tyske ørn på toppen av en flaggstang.

Greven så dem på lang avstand da de kom bortover den støvete veien forbi kildene i dalbunnen, og sendte en liten vogn for å møte dem. Han tilhørte samme generasjon som Lothars mor, men var fortsatt høy og tynn og rank. Et hvitt duellarr fikk munnviken til å stå frem, og han hadde gammeldagse, formelle manerer. Swart Hendrick sendte ham til tjenerfløyen, mens han viste Lothar og Manfred inn i den kjølige, dunkle midtstuen. Der hadde grevinnen allerede fått satt frem mørke flasker med godt, tysk øl og mugger med hjemmebrygget ingefærøl til dem.

Tjenerne vasket og strøk klærne deres mens de badet, og til middag vanket det mør, saftig biff av ranchens egen produksjon, servert med fortreffelig rhinskvin til. Til Manfreds umåtelige fryd fikk de et bugnende utvalg av kaker og puddinger og smådelikatesser til dessert, mens Lothar frydet seg mest over vertskapets dannelse og kultur. Det var manna å kunne prate om bøker og musikk, og den presise tysken deres var en nytelse å høre.

Da Manfred ikke fikk i seg mer og måtte bruke begge hender til å dekke gjespene, viste en av de svarte stuepikene ham opp på rommet mens greven bød Lothar på schnaps og sigarer.

«Jeg fikk brevet du sendte meg fra Windhoek,» sa greven til Lothar da han hadde fått jevn fyr på sigaren. «Det var virkelig ille å høre hvor uheldig du har vært. Det er vanskelige tider for oss alle sammen.» Han tok av seg monokkelen og pusset den på ermet før han fortsatte. «Din salige mor var en prektig dame. For hennes sønn kunne jeg gjøre hva som helst, men –»

Det ordet fikk motet til å synke hos Lothar. Det varslet alltid om avslag og skuffelse.

«Men knapt to uker før jeg fikk brevet ditt, var en representant for Forsvaret her og kjøpte alle hestene jeg kunne avse. Jeg beholdt ikke flere enn vi trenger selv.»

Lothar hadde sett minst førti fine hester som gresset rundt ranchen, men han bare nikket forståelsesfullt.

«Derimot har jeg et par fremragende muldyr – store, sterke dyr som jeg kan selge til en symbolsk pris. La oss si femti pund.»

«Tilsammen?» spurte Lothar ærbødig.

«Pr. stykk,» sa greven bestemt. «Og når det gjelder det andre du antydet i brevet, har jeg gjort det til et fast prinsipp å aldri låne ut penger til en venn. På den måten unngår jeg å miste både venn og penger.»

Lothar svarte ikke på det, men gikk tilbake til det greven tidligere hadde sagt. «Denne representanten for Forsvaret – har han kjøpt hester på alle eiendommene i området?»

«Jeg har hørt at han har kjøpt nesten hundre stykker.» Greven var tydelig lettet over at Lothar aksepterte avslaget hans så kultivert. «Finfine dyr alle sammen – han var bare interessert i de beste. De måtte være ørkenherdet og saltet mot hestesyke.»

«Og han har sendt dem sørover med jernbanen, antar jeg?»

Greven ristet på hodet. «Ikke ennå. I alle fall hadde han ikke gjort det sist jeg hørte om ham. Han holder dem på beite ved Swakop-elven på den andre siden av byen, lar dem hvile og samle krefter til togreisen. Jeg hører han planlegger å sende dem sørover når han har hundre og femti stykker.»

Neste morgen dro de fra fortet etter en kolossal frokost med pølse og kjøtt og egg. Alle tre red på det grå muldyret som Lothar til slutt hadde klart å prute ned til tyve pund.

«Hvordan var det i tjenerfløyen?» spurte Lothar.

«Slavefløyen,» rettet Hendrick. «Der kunne man sulte i hjel – eller bli pisket i hjel av greven, etter hva jeg hørte.» Hendrick sukket. «Hvis det ikke hadde vært for oppvartningen jeg fikk av den yngste tjenestejenta –»

Lothar dyttet ham i ribbena og skottet advarende mot Manfred, og Hendrick skiftet emne så ledig at det ikke virket påfallende.

«Jaha, nå har vi altså et salrygget gammelt muldyr å flykte på,» sa han. «De vil aldri få tak i oss på dette olja lynet.» Han dasket til den lubne bakstussen, men muldyret diltet uforstyrrelig videre gjennom støvet.

«Vi skal bruke det på jakt,» forklarte Lothar og smilte av Hendricks forvirrede mine.

Da de kom tilbake til skjulestedet i skrenten, kastet ikke Lothar bort tiden. Raskt pakket han mat, ammunisjon og utstyr i tolv sadeltasker og la dem klar ved inngangen til skjulestedet.

«Jaja,» flirte Hendrick. «Nå har vi sadlene. Da er det bare hestene som mangler.»

Lothar enset ham ikke. «Vi burde egentlig sette igjen en vakt her, men vi trenger alle mann til jobben.»

Han leverte en pengeseddel til Vark Jan, den minst upålitelige i gjengen. «Fem pund er nok til et helt badekar med Cape Smoke,» påpekte han. «Og et glass er nok til å kverke en bøffelokse. Men husk en ting, Vark Jan: hvis du er for full til å holde deg i sadelen når vi rir, lar jeg deg ikke bli igjen slik at politiet kan forhøre deg. Da lar jeg deg ligge igjen med en kule i hodet. Det har du mitt ord på!»

Vark Jan stakk seddelen i svettebåndet på sluskehatten sin. «Ikke en dråpe av det skal komme nær leppene mine,» bedyret han smiskende. «Du vet jo at du kan stole på meg når det gjelder brennevin og jenter og penger, baas.»

Det var nesten tre mil tilbake til Okahandja, og Vark Jan ga seg avsted med det samme for å være der i god tid før Lothar kom. Resten av følget tok med seg muldyret og kløv ned skrenten.

Det hadde ikke blåst siden dagen før, så løvesporene var fortsatt tydelig avtegnet i den løse bakken. Væpnet med hver sin nye Mauser og med ammunisjonsbandolærer over skuldrene spredte jegerne seg i en vifte langs løvesporet og småløp avsted.

Manfred hadde fått beskjed av faren om å holde seg et godt stykke bak, og med rovdyrbrølet friskt i minne hadde han slett ikke noe imot å slakke etter med det sene muldyret. Jegerne var forsvunnet ut av syne forut, men de merket veien for ham med avbrukne grener og blinkede trestammer, så han hadde ingen vansker med å følge dem.

I løpet av en time fant de stedet hvor den gamle løven hadde drept en av grevens kviger. Den hadde holdt seg ved kadaveret helt til den hadde fått i seg alt unntatt hodet og klovene og de grøvste knoklene. Men selv av disse hadde den slikket kjøttet som bevis på sin sult og sviktende jaktferdighet.

Raskt søkte Lothar og Hendrick fremover i en ring rundt den nedtrampede kadaverplassen, og ganske snart hadde de funnet det utgående sporet.

Lothar så et av de flattråkkede gresstråene i sporet reise seg. «Den gikk herfra for mindre enn en halvtime siden – kanskje den hørte at vi nærmet oss.»

«Nei.» Hendrick pirket i sporet med en kjepp. «Den har gått i skrittgang. Den er ikke nervøs, den har ikke hørt oss. Nå er den full av kjøtt og vil gå til nærmeste vann.»

«Den går sørover.» Lothar myste mot solen for å sjekke sporets retning. «Den er vel på vei mot elven. Da kommer den nærmere byen, og det passer oss aldeles utmerket.»

Han hengte Mauseren over skulderen igjen og ga karene signal om å holde seg i spredt orden. De gikk oppover den slakke skråningen på en hardpakket sanddyne, og før de nådde toppen ble løven skremt opp. Den bykset ut av et lavt buskas rett foran dem og tok flukten, men buken var så full av kjøtt at den svingte drektig for hvert skritt.

Holdet var langt, men alle Mauserne åpnet ild med sine svepeaktige knall. Støvet sprutet opp foran og langt til siden for den flyktende løven. Alle Lothars menn bortsett fra Hendrick var elendige skyttere. Det nyttet liksom ikke å overbevise dem om at skuddets fart ikke var avhengig av kraften man brukte på avtrekkeren, og de vennet seg aldri av med å knipe igjen øynene når de dro i ladearmen av all makt.

Lothar så sitt eget første skudd slå opp støv under buken på løven. Han hadde feilbedømt holdet, alltid et problem i åpent ørkenlandskap. Han dro i ladearmen uten å ta kolben fra skulderen og hevet siktet til spissen av kornet hang like over den røde, raggete løvemanken.

Ved det neste skuddet stoppet løven og glefset etter sin egen flanke, hvor kulen hadde slått inn. Klasket av stålmantlet prosjektil mot dyrekjøtt bar klart og tydelig tilbake til jaktlaget. Så langet løven ut i flatt sprang igjen, den brølte av smerte og raseri da den forsvant over bakkekammen.

«Den kommer ikke langt!» Hendrick vinket jaktlaget fremover.

Løven er en sprinter. Den kan bare holde sin lynhurtige galopp et kort stykke før utmattelsen tvinger den ned i trav igjen. Hvis man presser den videre, snur den som regel og går til motangrep.

Lothar, Hendrick og Klein Boy, de sterkeste og sprekeste av dem, dro fra resten av jaktlaget og tok ledelsen.

«Blod!» ropte Hendrick da de kom til stedet hvor løven var blitt truffet av Lothars kule. «Lungeblod!» De røde flekkene var blåst til skum av lufttrykket fra de punkterte lungene. De løp alt de maktet langs blodsporet.

«Pass!» ropte Lothar da de kom til bakketoppen som dyret hadde forsvunnet over. «Den kan ligge og vente på oss –» Mer fikk han ikke sagt, for i det samme gikk løven til angrep. Den hadde ligget flat bak en busk like bakom bakkekammen, og nå styrtet den mot Lothar fra bare femten meters hold.