Wilbur Smith

Dolket

Wilbur Smith

Dolket

Oversatt av Henning Kolstad

Denne boker er tilegnet juvelen i mitt liv, min kone Mokhiniso, med all min kjærlighet og takknemlighet over de frydefulle årene jeg har vært gift med henne.

En sky av sommerfugler steg i solskinnet. Vinddraget strøk dem utover sommerhimmelen, og hundre tusen unge ansikter tindret av undring da de kikket opp mot skyen som yret forbi.

Helt fremst i denne enorme sammenstimlingen satt en ungjente, den jenta han hadde hatt i kikkerten i dagevis. Som en jeger hadde han studert sitt bytte, og etter hvert ble han intimt kjent med hver eneste bevegelse og fakte hun gjorde, hvordan hun snudde på hodet og løftet ansiktet når hun ble oppmerksom på noe, hvordan hun skakket på hodet når hun lyttet, hvordan hun kastet på det når hun ble irritert eller utålmodig. Nå viste hun en ny holdning der hun løftet ansiktet mot den praktfulle skyen av vingede insekter, og selv på dette holdet så han hvordan tennene hennes skinte, hvordan leppene formet en myk, lyserød ring av undring.

Høyt oppe på scenen fremfor henne løftet skikkelsen i hvit satengskjorte enda en eske på strak arm, og med en latter ristet han ut en ny sky av flagrende vinger. Med glinsende fargespill i gult og hvitt virvlet de til himmels, og tilskuermengden gispet og ojet på nytt.

En av sommerfuglene tumlet og stupte, og selv om hundre hender strakte seg for å ta imot, vimset den forbi og landet til slutt på jentas oppadvendte ansikt. Selv gjennom det stigende bruset fra mengden hørte han jentas henrykte latterskrik, og han grep seg i å smile på hennes vegne.

Nesten andaktsfullt løftet hun sommerfuglen fra pannen og holdt den i krumme håndflater mens hun studerte den med de indigoblå øynene som han etter hvert kjente så godt. Uttrykket hennes ble plutselig vemodig, og leppene rørte seg da hun snakket lavt til den, men han hørte ikke hva hun sa.

Tungsinnet ble bare et flyktig streif, så smilte de nydelige leppene igjen; hun spratt opp og stilte seg på tå med begge hender høyt over hodet. Sommerfuglen nølte der den satt på fingerspissene og pulserte med vingene, helt på nippet til å fly, og han hørte stemmen hennes.

«Fly! Fly for meg!»

Folk rundt henne istemte ropet. «Fly! Fly for freden!»

En liten stund stjal hun showet; alle så på henne i stedet for den fargerike skikkelsen som sto i ensom majestet midt på scenen.

Hun var lang og smidig, de bare armene og beina strålte av solbrun sunnhet. Skjørtet var så dristig kort, i tråd med tidens mote, at den oppoverstrakte stillingen blottet snertne kurver der lårene møtte baken under en skumrand av hvite blonder.

Det øyeblikket hun sto slik, var hun som et sinnbilde på sin egen generasjon, så vill og fri og eksaltert, og han kjente på seg at alle som så henne øyeblikkelig tenkte det samme. Selv mannen på scenen bøyde seg fram for å se henne bedre, og leppene hans, brede og svulmende som om de var stukket av bier, skilte seg i et bredt smil. «Fred!» ropte han, og stemmen ble tusendoblet gjennom de mektige oppstillingene av høyttalere som raget høyt til værs på begge sider av scenen.

Sommerfuglen fløy fra hendene hennes, og hun trykket alle fingrene mot munnen i et bredt slengkyss da den svinset opp gjennom luften og forsvant i den virvlende skyen av insekter.

Jenta sank ned i gresset, hvor hun ble klappet på skulderen og omfavnet av dem som satt nærmest.

På scenen slo Mick Jagger ut med armene og forlangte stillhet. Da han fikk det, snakket han i mikrofonen. I høyttalerne ble stemmen uren og forvrengt, og aksenten var så bred at den jaktende tilskueren knapt forsto den haltende hederstalen han fremsa til minne om en av sine musikere, som bare noen dager tidligere hadde druknet i et svømmebasseng under en vill helgefest.

Ifølge ryktene hadde offeret vært nesten bevisstløst av narkotika da han gikk i vannet. Det var en heltedød, for dette var narkotikaens og promiskuitetens epoke, en tidsalder viet hasj og piller, frihet og fred og overdoser.

Jagger avsluttet sin lille tale. Den hadde vært så kort at den ikke dempet folkemengdens oppstemthet. De elektriske gitarene spilte opp med sine rungende ulyder, og Jagger kastet seg ut i Wild Woman av hele sin sjel. Etter noen sekunder hamret hundre tusen hjerter i takt med hans, hundre tusen unge kropper vrikket og vred seg, to hundre tusen unge armer strakte seg mot sky og pendlet som en duvende kornåker i frisk bris.

Musikken var kosmisk, brutal som en kanonade, smertefull for øret, det var som om den boret seg gjennom kraniet og lamslo hjernen. Raskt brøt den publikum ned til vettløst hysteri, forvandlet mengden til en eneste sammenhengende organisme, en gigantisk amøbe som bølget og pulserte i forplantningsritualet, full av en lidenskap som var utilslørt seksuell, og den avga en stank av støv og svette, ispedd kvalmende cannabisrøyk og den berusende, overveldende eimen av unge, fysisk opphissede kropper.

Jegeren var alene midt i trengselen, isolert og uengasjert, overhodet ikke påvirket av lyden som veltet over ham. Han studerte jenta og ventet på sitt snitt.

Hun gynget etter den urprimitive rytmen, beveget seg i takt med trengselen rundt seg, men med en enestående ynde som skilte henne fra mengden. Håret hennes var glinsende ravnsvart, med et rubinrødt skjær der solskinnet traff det. Det var satt opp i en høy topp på hodet, men tykke, løse lokker hang som bølgende røykstrimer og fremhevet den elegante halsen og hodeholdningen; hun var som en tulipan på stilk.

Rett nedenfor scenen var et område sperret av med lavt gjerde, en liten enklave for de få utvalgte. Her satt Marianne Faithfull, i bølgende kaftan og bare føtter, sammen med de andre konene og det nærmeste følget. Skjønnheten hennes var fjern og eterisk. Blikket virket drømmeaktig og blindt, bevegelsene virket trege og søvnige. Barn krøp omkring rundt beina hennes, beskyttet av en tropp Hell’s Angels.

De sto i sort Wehrmacht-hjelm, behengt med kjettinger og nazikors, med brysthåret tytende fram fra skinnklær med blanke skinnmaljer, prydet med jernskodde motorsykkelstøvler og intrikate tatoveringer på armene, truende oppstilt med armene over kors, batong i beltet og knyttede never fulle av skarpkantede stålringer. De overvåket mengden med mørke, uforskammede blikk, speidet etter bråk, håpet på bråk.

Musikken dundret uoppholdelig. Det gikk en time, det gikk to timer, stadig varmere ble det, og mengden begynte å ose som et dyrebur, for mange av tilhørerne, både menn og kvinner, var så oppslukt av musikken og så inneklemt i trengselen at de hadde latet vannet der de satt.

Jegeren så med avsky på dekadensen og tøylesløsheten. Den var en hån mot alt han trodde på. Øynene var såre, og hodepinen hamret i takt med gitarenes drivende rytme. På tide å gå. Nok en dag var kastet bort med å vente på sjansen som aldri bød seg. Men han var jeger, han hadde rovdyrets tålmodighet. Det ville komme flere dager, han hadde ikke noe hastverk. Det gjaldt å vente på det helt rette øyeblikk for det han hadde i sinne.

Han begynte å skubbe seg gjennom mengden, albue seg ned fra det lave høydedraget hvor han sto. Publikum var så hypnotisert at de knapt merket hvordan han klemte seg forbi.

Han kastet et blikk tilbake, og øynene smalnet da han så jenta snakke med gutten ved siden av seg. Hun smilte, ristet på hodet og reiste seg, så begynte også hun å smyge seg gjennom mengden, hun skrittet over folk som satt i gresset, støttet seg mot en skulder og spanderte en unnskyldende latter i forbifarten.

Jegeren skiftet retning og skrådde nedover den svake skråningen for å avskjære henne. Jaktinstinktet sa ham at den rette sjansen uventet hadde budt seg.

Bak scenen sto rad på rad av fjernsynsbiler, høye som to etasjers busser, parkert så tett at det bare var noen desimeter mellom dem.

Jenta vek tilbake, kretset langs det lave gjerdet, arbeidet seg rundt siden av scenen i forsøk på å komme ut av trengselen, men den var så tett at hun ikke kom videre, og hun så seg rundt med fortvilet blikk der hun satt fast i folkehopen.

Plutselig dreide hun rett mot gjerdet og skubbet seg fram til det. Hun spratt over med et kjapt, smidig byks og smatt inn i den smale glippen mellom to av de høye fjernsynsbilene. En Hell’s Angel så henne pile inn på det forbudte området; han satte i et rop og løp etter. Mellom bussene måtte han vri skuldrene og åle seg sidelengs, og jegeren så smilet som glimtet i fjeset hans.

Det tok jegeren nesten to minutter å presse seg fram til stedet hvor jenta hadde krysset gjerdet. Noen løftet armen for å stoppe ham, men han feide hånden vekk, hoppet over gjerdet og smatt inn i passasjen mellom de høye bilsidene.

Han ålet seg sidelengs, for åpningen ga ikke plass til skulderbredden, og han var på høyde med førerdøren da han hørte de halvkvalte protestskrikene like foran seg. Han satte opp farten ytterligere, men på vei rundt hjørnet av fjernsynstalen stoppet han et øyeblikk og registrerte det som skjedde rett fremfor ham.

Medlemmet av Hell’s Angels hadde fått tak i jenta, og nå holdt han henne mot forskjermen på den store bilen, med den ene armen vridd nesten opp mellom skulderbladene. Hun sto vendt mot ham, men han klemte henne mot skjermen med hoftene og ølvommen mens han bøyde seg fram og prøvde å nå leppene hennes med munnen. Jenta spente ryggen bakover og kastet hodet voldsomt fram og tilbake i forsøk på å unngå munnen hans. Han gaplo, stakk ut tungen og prøvde å presse den inn i munnen på henne.

Med høyre hånd hadde han løftet miniskjørtet hennes opp til livet, og nå hadde han grepet trusestrikken med en lodden neve full av motorsykkelolje. Jenta slo og klorte etter ham med den fri hånden, men han skjøt skuldrene fram slik at hun ikke nådde fjeset hans med neglene, og slagene traff sort skinn med piggmaljer og grove skuldre polstret med muskler og flesk. Grobianens latter var dyp og guttural, og trusen revnet med et skarpt ritsj da han dro den over hoftene og nedover glatte, solbrune lår.

Jegeren gikk fram og la hånden på motorsykkelbøllens skulder, og mannen stivnet til og snudde på hodet. Blikket var fjernt, men det skjerpet seg brått, og han slengte jenta til side så brutalt at hun gikk overende på den sønderkjørte, gjørmete gressbakken mellom de tunge bilene. Motorsyklisten grep etter batongen i beltet.

Jegeren løftet hånden og tok på ham igjen, denne gangen under øret, rett nedenfor kanten av stålhjelmen. Der trykket han med to fingre, og motorsyklisten stivnet som et spett; armer og bein ble stående urørlig ut fra kroppen, og han gurglet dypt nede i halsen før han sank sammen og ble liggende i epileptiske krampetrekninger. Jenta hadde satt seg opp på kne og dratt opp den ødelagte trusen; hun betraktet det hele med fascinert gru. Jegeren skrittet over den sammensunkne motorsyklisten og løftet henne uanstrengt på beina.

«Kom,» sa han lavt. «Før kameratene hans dukker opp.»

Raskt leide han henne vekk, og hun fulgte med så tillitsfullt som et barn.

Bortenfor de parkerte fjernsynstalene gikk en labyrint av smale stier mellom rhododendronbuskene, og de løp langs en av dem. «Drepte du ham?» spurte hun stakkåndet.

«Nei.» Han spanderte ikke så mye som et sideblikk. «Han er på beina igjen innen fem minutter.»

«Du felte fyren som et aks. Hvordan greide du det? Du rørte ham jo nesten ikke!»

Han svarte ikke, men rundt neste sving på stien stoppet han og snudde seg mot henne.

«Gikk det bra med deg?»

Hun nikket skjelvent uten å si noe.

Han ble stående hånd i hånd og studere henne. Han visste at hun var tjuefire år, en ung dame som nettopp hadde vært utsatt for et brutalt voldtektsforsøk, men blikket fra de mørkeblå øynene var rolig og sindig. Ingen tårer, intet hysteri, ikke engang skjelving i leppene, og hånden han holdt var slank og fast og varm.

Han hadde studert psykiaterens rapport om henne, og det stemte nok at hun var robust og selvsikker, for hun hadde allerede falt nesten til ro igjen etter angrepet. Så la han merke til at fargen tiltok gradvis i kinnene og nederst på den lange, elegante halsen, og at hun pustet raskere. Hun opplevde en annen sterk sinnsbevegelse.

«Hva heter du?» spurte hun og møtte blikket hans med en intensitet han kjente fra før. Kvinner pleide å se slik på ham ved første møte.

«Ramón,» svarte han.

«Ramón,» gjentok hun lavt og nøt klangen. Jøss så flott han var. «Ramón, og hva for noe mer?»

«Du vil ikke tro det hvis jeg sier det.» Engelsken hans var perfekt, litt for perfekt. Han måtte være utlending. Men stemmen sto til ansiktet; vakker og dyp og alvorlig.

«Få høre,» sa hun og merket anspentheten i sin egen stemme.

«Ramón de Santiago y Machado.» Han fikk det til å høres ut som musikk; det var makeløst romantisk. Det var det vakreste navn hun i sitt liv hadde hørt, helt som skapt for det ansiktet og den stemmen.

«Vi må gå,» sa han mens hun sto og så på ham.

«Jeg kan ikke løpe,» sa hun. «Ikke tving meg til det.»

«Hvis du ikke gjør det, kan du ende som maskot på et motorsykkelstyre.»

Hun brast i latter, men bet seg i leppen for å stoppe. «Ikke tull! Jeg tør ikke le nå. Jeg må finne en do, og det haster verre.»

«Nå, så det var det du skulle da drømmeprinsen forelsket seg i deg.»

«Ikke tull, sa jeg jo.» Hun slet med å holde knisingen i sjakk, og han forbarmet seg over henne.

«Det er et offentlig toalett ved inngangen til parken. Klarer du deg så langt?»

«Neimen om jeg vet.»

«Alternativet er buskene.»

«Nei takk. Ikke flere opptredener for åpen scene i dag.»

«Da går vi.» Han tok armen hennes.

De fulgte kanten av den kilometerlange svanedammen, og Ramón så seg tilbake. «Lidenskapen til kameraten din må ha kjølnet,» sa han. «Ser ikke snurten av ham. Maken til ubesluttsom fyr.»

«Synd. Skulle gjerne sett deg bruke det knepet en gang til. Er det langt igjen nå?»

«Her er det.» De nådde fram til porten, og hun slapp armen hans og skyndte seg mot den lille mursteinsbygningen som lå diskret i buskene langs stien, men ved døren stoppet hun et øyeblikk.

«Jeg heter Isabella, Isabella Courtney, men bare Bella blant venner,» sa hun over skulderen og styrtet inn gjennom døren.

«Ja,» mumlet han lavt. «Jeg vet det.»

Selv inne i avlukket hørte hun musikken, knapt dempet av avstanden og murveggene, og deretter et helikopter som buldret forbi like over taket, men det spilte ingen rolle lenger. Hun tenkte på Ramón.

Ved vaskeservantene studerte hun seg selv i speilet. Håret lå i vill uorden; hun gredde det raskt. Ramóns hår var tykt og mørkt og bølget. Han hadde det langt, men ikke for langt. Hun tørket av seg den lyse, svake leppestiften med et papirlommetørkle og la på ny. Ramóns munn var fyldig, men maskulin, den var myk, men samtidig sterk, og hun lurte på hvordan den smakte.

Hun slapp leppestiften i vesken igjen, bøyde seg like inntil speilet og studerte øynene. De trengte ingen dråper. Det hvite var så klart at det hadde blåaktig glans, omtrent som hos en sunn baby. Hun visste at øynene var hennes beste fortrinn, den Courtney-blå nyansen, noe midt mellom kornblomst og safir. Ramóns øyne var grønne. De var det første som hadde slått henne da hun så ham. Den klare, krasse grønntonen. Vakker, men – hun lette etter adjektivet – vakker, men farlig. Ja, det stemte på en prikk. Hun trengte ikke demonstrasjonen som hadde felt motorsykkelbøllen. Et eneste blikk på de øynene, så hadde hun skjønt at han var farlig. Hun gyste av frydefull gru og forventning. Kanskje dette omsider var den rette. Alle deandre falmet i forhold til ham. Kanskje dette var mannen hun hadde lett så lenge etter.

«Ramón de Santiago y Machado.» Hun mumlet det dypt og malende, nøt det på tungen, betraktet sine egne lepper mens de formet ordene. Så rettet hun seg opp og snudde seg for å gå. Hun motsto fristelsen til å skynde seg. Sakte og nonchalant gikk hun mot døren, med høye stilletthæler som fikk hoftene til å vrikke og baken til å svinge som en metronom, og med blondene tittende fram under det korte skjørtet.

Hun satte litt trutmunn og senket de lange, tette vippene over sine himmelblå da hun gikk ut i den gylne ettermiddagssolen, men der bråstoppet hun.

Han var vekk. Pusten satte seg fast i halsen, og hun kjente en kald, synkende fornemmelse i magen, omtrent som om hun skulle ha svelget en stein. Fortørnet kikket hun seg rundt. «Ramón,» sa hun usikkert og løp ut på spaserstien. Nå kom hundrevis av andre gående mot henne langs asfaltgangen, de første som hadde brutt opp fra konserten for å unngå skredet av mennesker som straks ville løsne, men ingen av dem var den elegante skikkelsen hun så etter.

«Ramón,» sa hun og skyndte seg til parkinngangen. Trafikken bruste langs Bayswater Road, og hun speidet febrilsk til begge kanter. Hun fattet ikke at dette kunne skje. Han hadde rett og slett gått fra henne. Noe slikt hadde ikke Isabella opplevd før. Hun hadde vist at hun var interessert i ham, kunne knapt ha gjort det klarere, men han hadde bare gått.

Neste reaksjon var sinne. Ingen kunne gjøre noe slikt mot Isabella Courtney, det liknet ingen ting. Hun følte seg forsmådd og fornærmet og fly forbannet.

«Pokker ta ham,» sa hun. «Fanden ta den fyren.»

Raseriet varte bare noen sekunder, så sank det sammen. Hun følte savn og sorg og motløshet, og det var en helt fremmed sinnsstemning for henne.

«Han kan da ikke bare gå sin vei på den måten,» sa hun høyt, men da hørte hun den selvmedlidende, borskjemte sutringen i sin egen stemme, så hun gjentok det i en annen tone, prøvde å få liv i raseriet igjen, men det lyktes dårlig.

Bak seg hørte hun et rått latterbrøl, og hun kastet et blikk over skulderen. En gjeng Hell’s Angels kom brautende langs stien. De var fortsatt hundre meter unna, men på vei rett mot henne. Her kunne nun ikke bli.

Konserten var over, mengden spredte seg. Helikopteret hun hadde hørt måtte ha kommet for å hente Mick Jagger og de øvrige Rolling Stones. Hun hadde små muligheter for å finne igjen vennene sine nå; de var sikkert forsvunnet i vrimmelen. Hun kastet enda et kort, men desperat blikk til alle kanter. Stadig ikke noe tegn til det mørke, bølgende håret. Hun kastet på hodet og satte nesen i sky.

«Hva skal vel jeg med den hersens degoen?» mumlet hun forbannet og marsjerte bortover fortauet.

Bak seg hørte hun et kor av plystring og piping, og en av motorsykkelbøllene begynte å rope takten for henne. «Ett, to, ett, to, gynge, vrikke, disse.»

Hun skjønte at de høye hælene fikk baken til å veive som besatt. Hun hoppet på ett bein av gangen og tok av seg skoene, så flyktet hun barbeint langs fortauet. Bilen hadde hun satt på ambassadens parkeringsplass i Strand, så hun måtte ta undergrunnen fra Lancaster Gate for å komme dit.

Bilen var en flunkende ny Mini Cooper, aller siste 1969-modell. Den var en fødselsdagspresang fra faren, og han hadde fått den staset opp ved samme karosseriverksted som hadde gjort i stand Minien til Anthony Armstrong-Jones. De hadde skremt opp motoren, trukket den innvendig med hvitt Conollyskinn som en Rolls Royce og omlakket den i samme sølvmetallic som pappas nye Aston Martin, og med initialene hennes i gyllen skrift på døren. Alle yngre medlemmer av jetsettet kjørte Mini nå, det sto flere minibiler enn Rollser og Bentleyer utenfor Annabel på lørdagskveldene.

Bella slengte skoene i det ørlille baksetet og ruste turtelleren inn i rødfeltet før hun rivstartet med et hyl. Hun kikket i speilet og betraktet de svarte spinnesporene på asfalten med djevelsk fryd.

Isabella kjørte grassat; diplomatskiltene vernet henne mot politiets vrede. Hun hadde egentlig ikke rett til CD-skilt, men pappa hadde fikset dem til henne.

Hun slo sin egen pers hjem til Highveld, ambassadørboligen i Chelsea, hvor pappas offisielle Bentley med flagg på skjermene sto parkert ved inngangen. Klonkie, sjåføren, smilte bredt og gjorde honnør til henne. Pappa hadde tatt med de fleste av sine egne tjenestefolk fra Cape Town.

Bella behersket seg lenge nok til å gi Klonkie sitt blideste smil og slenge nøklene til ham. «Sett vekk bilen for meg, Klonkie, så er du en knupp.» Pappa var uhyre streng med hensyn til hvordan tjenerskapet skulle behandles. Hun kunne avreagere mot hvem som helst, bare ikke dem. «De hører til familien, Bella.» Og de fleste av dem hadde vitterlig vært ved Weltevreden, familiehjemmet på Kapplandet, siden før hun ble født.

Pappa satt ved skrivebordet i kontorstuen i første etasje ut mot hagen. Han hadde kastet jakken og slipset, og skrivebordet var fullt av dokumenter, men han slengte fra seg pennen og dreide svingstolen mot henne da hun kom inn. Han lyste opp ved synet av henne.

Bella satte seg på fanget hans og kysset ham. «Å, herlighet,» mumlet hun. «Du er det flotteste mannfolk verden har sett.»

«Ikke kunne det falle meg inn å trekke din gode smak i tvil,» sa Shasa Courtney med et smil, «men tør jeg spørre hva som ligger bak?»

«Mannfolk er enten stuter eller naut,» fnyste hun. «Alle unntatt du, selvfølgelig.»

«Aha! Og hva har unge Roger gjort for å vekke din vrede? Han virket da noenlunde harmløs, om ikke direkte anemisk.»

Roger var gutten som hadde fulgt henne til konserten. Hun hadde forlatt ham i folkemengden på plenen foran scenen, men nå gikk det et øyeblikk før hun overhodet husket ham.

«Jeg vil aldri i mitt liv ha mer med menn å gjøre,» erklærte Isabella. «Jeg tror jeg iler i kloster.»

«Kunne du utsette din innsats i Herrens tjeneste til i morgen, tror du? Jeg trenger en vertinne til middagen i kveld, og jeg har ikke bestemt bordplasseringen ennå.»

«Forlengst ordnet,» sa hun. «Før jeg gikk på konserten.»

«Menyen, da?»

«Den satte kokken og jeg opp på fredag. Ikke vær redd, pappa, alle livrettene dine er med: Kamskjell og lam fra Camdeboo.» Shasa serverte bare lam oppdrettet på sine egne gårder i Karoo. Ørkenbuskene ga kjøttet en særegen urtesmak. Ambassaden fikk alt sitt oksekjøtt fra de store ranchene hans i Rhodesia, og vinen kom fra vingårdene på Weltevreden, hvor Shasas tyske vinmaker i tjue år hadde satset all sin sakkunnskap og flid på å foredle produktenes kvalitet, og nå kunne Shasa stille vinene sine opp mot nesten hvilken som helst annenvekst fra Burgund. Siktemålet hans var fortsatt å lage en vin som kunne sammenliknes med noen av de prektige chateauene på Côte d’Or.

Når det gjaldt frakten av disse varene fra Kapplandet til London, hadde Courtney-rederiet ukentlige kjøleskip på atlanter-havsruten nordover.

«Og dessuten hentet jeg smokingjakken din på renseriet i morges, og jeg gikk til Budds i Piccadilly-arkaden og bestilte tre nye smokingskjorter og tolv øyelapper til deg. Alle de gamle begynte å bli frynsete. Jeg har kastet dem.»

Hun rettet på øyelappen der hun satt på fanget hans. Shasa hadde mistet det venstre øyet da han fløy Hurricane mot italienerne i Abessinia under annen verdenskrig. Øyelappen i sort silke ga ham et kjekt sjørøverpreg.

Nå smilte Shasa føyelig. Den gangen han ba Bella bli med til London, var hun bare såvidt fylt tjueen år. Han hadde tenkt seg godt om før han påla en så ung dame den krevende rollen som ambassadevertinne. Men han hadde ikke behøvd å bekymre seg. Bella hadde tross alt gått i skole hos farmoren. Dessuten hadde de tatt med seg kokken og hovmesteren og halvparten av tjenerstaben fra Kapplandet, så hun kunne ta fatt med sitt eget veldrillede team.

I løpet av tre år hadde Isabella skapt seg et ry i diplomatiet, og innbydelsene hennes var ettertraktet, om enn ikke av ambassadene for de nasjonene som hadde brutt sine diplomatiske forbindelser med Sør-Afrika.

«Skal jeg overta for deg mens du lurer deg vekk sammen med den israelske kompisen din i en halv time etter middag for å lage en atombombe?»

«Bella, da!» Shasa ble brått stram i ansiktet. «Du vet godt at jeg ikke liker slike bemerkninger.»

«Bare en spøk, pappa. Det er ingen som hører oss.»

«Ikke engang på tomannshånd og i spøk, Bella.» Shasa ristet alvorlig på hodet. Bemerkningen hadde ligget ubehagelig nær sannheten. Den israelske militærattasjéen og Shasa hadde beilet til hverandre i nesten et år nå, og de var allerede kommet langt forbi flirtestadiet.

Hun kysset ham, og da mildnet Shasas mine. «Jeg må gå og bade,» sa hun og reiste seg fra farens fang. «Innbydelsene er til halv ni. Jeg kommer og knytter sløyfen for deg ti over åtte.» Shasa hadde knyttet sine egne sløyfer i førti år, inntil Isabella fikk det for seg at han ikke klarte det.

Shasa skottet ned mot beina hennes. «Hvis skjørtene dine blir noe særlig kortere nå, mademoiselle, da vil navlen blunke mot månen.»

«Ikke te deg som et gammelt hengenebb, da. Det høver dårlig for en av århundrets kuleste pappaer.» Hun gikk mot døren og overdrev bevisst vrikkingen under det usømmelige plagget, og Shasa sukket da hun lukket døren etter seg.

«Det der er en dynamittladning med betenkelig kort lunte,» mumlet han. «Kanskje det på sett og vis er bra vi snart skal hjem.»

I september ville Shasas treårige ambassadørperiode være over. Isabella ville atter komme under oppsyn og disiplin hos farmor Centaine Courtney-Malcomess. Shasa innså at hans egen innsats på det feltet ikke hadde vært helt vellykket, så det skulle bli en lettelse å gi fra seg ansvaret.

Shasa kikket på dokumentene igjen, men tankene kretset om hjemreisen til Cape Town. Årene ved ambassaden i London hadde vært en slags politisk straff for ham. Da statsminister Hendrik Verwoerd ble utsatt for attentat i 1966, hadde Shasa begått en alvorlig feilberegning og støttet feil mann som ny statsministerkandidat. Følgen av den tabben ble at straks John Vorster tiltrådte som statsminister, penset han Shasa ut i en politisk bakevje. Men nå som så mange ganger tidligere hadde Shasa vendt katastrofe til triumf.

Ved hjelp av alle sine fortrinn og medfødte evner, sin velutviklede forretningssans, sin utstråling og sitt stilige utseende, sin sjarm og sine overtalelseskunster, hadde han gjort en stor innsats med å skåne hjemlandet mot verdens økende vrede og forakt, og da særlig hos Storbritannias sosialiststyre og hos samveldelandene, hvorav de fleste var nasjoner med fargede eller asiatiske overhoder. Og John Vorster hadde merket seg disse fremragende resultatene. Shasa hadde hatt nær befatning med Armscor før han reiste fra Sør-Afrika, og Vorster hadde tilbudt ham formannsvervet i Armscor når han kom hjem.

Armscor var det største industriforetak som hadde sett dagens lys på det afrikanske kontinent. Det var landets svar på våpenboikotten som først ble iverksatt av USA, og som nå ble fulgt opp av stadig flere nasjoner i forsøk på å gjøre Sør-Afrika forsvarsløst og sårbart. Armscor var et selskap som hadde til oppgave å utvikle og produsere våpen; det representerte landets samlede forsvarsindustri under en og samme ledelse, statssubsidiert med milliarder av dollar.

Det var en enorm og interessant utfordring, særlig siden de mangfoldige firmaene i Courtney-imperiet sto under god ledelse. Under sin treårige ambassadørperiode hadde Shasa gradvis overlatt ledelsen til sin sønn Garry Courtney. Garry klarte oppgaven fenomenalt bra til så ung å være, men Shasa hadde jo heller ikke vært stort eldre da han ble styreformann for Courtney-konsernet.

Dessuten hadde Garry daglig støtte av farmoren, Centaine Courtney-Malcomess, imperiets grunnlegger og enkekeiserinne. Og under seg i ledelsen hadde han dertil ekspertene som Shasa og Centaine omhyggelig hadde samlet i løpet av de siste førti år.

Dette forringet på ingen måte Garrys fremragende resultater, hvorav et av de viktigste var hvordan han hadde styrt konsernet gjennom krakket på Johannesburg-børsen for kort tid siden, da enkelte aksjer sank til under halve verdien. Garry hadde imponerende nok forutsett slutten på den ville blomstringsperioden som gikk forut for sammenbruddet, og Courtney-konsernet led overhodet ingen tap, det kom gjennom flaskehalsen med enda større makt og sterkere økonomi enn før, og bedre rustet til å trekke fordel av de gunstige tilbudene som nå dukket opp på markedet.

Nei – Shasa smilte og ristet på hodet – Garry gjorde en fremragende jobb, og det ville vært sviende urettferdig å gå inn som hans overordnede igjen. Men Shasa var ennå ung, ikke stort over femti år. Når han kom hjem, trengte han noe å beskjeftige seg med for å trimme tankene og holde seg i ånde. Armscor-vervet var akkurat tingen.

Han ville selvsagt beholde sin plass i Courtney-konsernets styre, men han kunne vie mesteparten av sin tid og energi til Armscor. Mange av underkontraktene kunne styres i retning av Courtney-selskapene. Begge konsernene ville høste enorme fordeler av dette samarbeidet, og Shasa ville i tillegg få gleden av å fyre sin patriotiske glød med kapitalistiske belønninger.

Isabellas usømmelige bemerkning henspilte direkte på det nye vervet hans. Han hadde brukt sine diplomatiske forbindelser ved den israelske ambassade til å fremsette og videreføre tanken om et felles kjernefysisk prosjekt i de to statenes regi. I kveld skulle han overlevere et nytt parti dokumenter til den israelske attasjéen, slik at de kunne formidles til Tel Aviv med diplomatpost.

Shasa kastet et blikk på klokken. Han hadde fortsatt tjue minutter på seg før han måtte gå opp og skifte til middag, og han rettet all sin konsentrasjon mot papirene på skrivebordet igjen.

*  *  *

Nanna hadde lagt fram modellkjolen fra Zandra Rhodes og fylt badekaret for Isabella.

«Du er sent ute, Miss Bella. Og jeg som ikke har børstet håret ditt ennå!» Hun tilhørte det fargede folket på Kapplandet; hottentottblodet var blandet med islett fra de fleste av verdens sjøfarende nasjoner.

«Ikke mas sånn, Nanna,» protesterte Isabella, men Nanna føyset henne ut på badet like resolutt som hun hadde gjort da Isabella var fem år.

Mens Isabella med et veltilfreds sukk senket seg til halsen i det dampende skumbadet, samlet Nanna opp klærne hun hadde slengt fra seg.

«Kjolen din er full av grønske, jente, og den nye trusen er spjæret. Hva er det du har drevet med?» Nanna vasket alt Isabellas undertøy for hånd; hun ville ikke betro det til maskinvask.

«Jeg har lekt doktorsisten med en Hell’s Angel, Nanna. Vårt lag vant tretti-love.»

«Du roter deg opp i alvorlig bråk en vakker dag. Alle i Court-ney-familien har hett blod i årene.»

«Du tenker så slibrig. La meg heller få høre hva som har foregått i dag. Hvordan går det med den nye venninnen til Klonkie?» Isabella kunne kunsten å avlede henne.

Nanna var en uforbederlig sladrekjerring, og dette var tiden på døgnet da hun ga Isabella full ajourføring om hele tjenerskapets gjøren og laden. Under beretningen mumlet Isabella oppmuntrende små ja og ha, men hun fulgte bare halvhjertet med. Da hun reiste seg og såpet seg inn, studerte hun sin egen kropp i det duggvåte helfigurspeilet på den andre siden av badet.

«Synes du jeg begynner å legge på meg, Nanna?»

«Du er så mager at det er derfor ingen gutt har giftet seg med deg ennå,» fnyste Nanna og gikk ut på soveværelset.

Isabella prøvde å være helt objektiv mens hun studerte speilbildet. Kunne kroppen forbedres på noen måte? Burde bysten vært litt fyldigere? Og pekte knoppene i for skarp vinkel utover? Var hoftene for brede, eller burde baken vært mindre? Etter kritisk vurdering ristet hun på hodet. Alt virket omtrent perfekt slik hun så det. «Ramón de Santiago y Machado,» hvisket hun, «du får aldri vite hva du gikk glipp av.» Men hvorfor ble hun så nedfor av den tanken?

«Nå snakker du med deg selv igjen, jente.» Nanna kom inn igjen med et badelaken og holdt det åpent for henne. «Opp med deg. Vi begynner å få dårlig tid.» Hun svøpte Isabella i kjempehåndkleet da hun sto opp av badekaret, og begynte energisk å tørke henne på ryggen. Det nyttet ikke å si til Nanna at hun kunne tørke seg selv.

«Ikke gni så hardt.» Isabella hadde kommet med den samme klagen i tjue år, men Nanna ga blaffen i protestene.

«Hvor mange ganger har du vært gift, Nanna?»

«Du vet godt at jeg har vært gift fire ganger, men bare en av gangene ble det kirkebryllup.» Nanna stusset og betraktet henne med ny nysgjerrighet. «Hvorfor snakker du om giftermål? Har du funnet noe interessant, er det derfor trusa di er i filler?»

«Ikke vær så vulgær!» Isabella unngikk blikket hennes og nappet med seg den thailandske silkemorgenkåpen på vei til soveværelset.

Hun tok hårbørsten og rakk ett drag gjennom håret før Nanna tok den fra henne.

«Det der er min jobb, jente,» sa hun bestemt, og Isabella satte seg. Hun lukket øynene og henga seg til Nannas velkjente, behagelige hårbørsting.

«Vet du hva, jeg tror jeg vil ha en baby, sånn at du får noen andre å stelle med og lar meg være.»

Nanna stusset med børsten, for tanken tiltalte henne, men så gjorde hun seg streng: «Du får gifte deg før du snakker om å få barn, jente.»

Zandra Rhodes-kreasjonen var som en eterisk sky av diskrete farger, besatt med paljetter og vektperler. Selv Nanna nikket og virket føyelig fornøyd da Isabella gjorde piruett for henne.

Isabella var halvveis nede trappen på vei til en siste rådslagning med kokken da en tanke slo henne. Hun bråstoppet. Den spanske chargé d’affaires var en av kveldens middagsgjester, og det tok henne bare et sekund å omordne bordplasseringen i hodet.

«Jada, naturligvis.» Den spanske chargé nikket øyeblikkelig da hun nevnte navnet. «En gammel andalusisk familie. Såvidt jeg husker flyttet marquéz de Santiago y Machado fra Spania til Cuba etter borgerkrigen. Tidligere hadde han betydelige interesser i sukker og tobakk på øya, men Castro gjorde sikkert slutt på det.»

Marquéz – svaret målbandt Isabella et øyeblikk. Hun hadde dårlig innsikt i spanske adelstitler, men forestilte seg at marquéz rangerte like under hertug.

«Marquesa Isabella de Santiago y Machado.» Med ærefrykt smakte hun på tanken, og for sitt indre blikk så hun de farlige, grønne øynene. Et øyeblikk klarte hun nesten ikke å puste. «Hvor gammel er marquézen?» spurte hun stakkåndet.

«Å, han trekker nok på årene nå. Hvis han i det hele tatt lever, da. Han må være i slutten av sekstiårene eller begynnelsen av syttiårene.»

«Har han en sønn, kanskje?»

«Det vet jeg faktisk ikke.» Den spanske diplomaten ristet på hodet. «Men det skulle ikke være så vanskelig å undersøke. Jeg kan forhøre meg litt, hvis De vil.»

«Ja, det ville være riktig snilt av Dem.» Isabella la hånden på armen hans og ga ham sitt mest strålende smil.

Marquéz eller ei, du slipper ikke så lett unna Isabella Court-ney, tenkte hun tilfreds.

*  *  *

«Her brukte du nesten to uker på å oppnå kontakt, men da du omsider hadde klart det, lot du straks vedkommende slippe unna.» Mannen som satt for enden av bordet stumpet sigaretten i det breddfulle askebegeret foran seg, og tente en til med det samme. Høyre pekefinger og langfinger var mørkegule ytterst, og røyken fra de ovale tyrkiske sigarettene han kjederøkte hadde allerede forurenset luften i det lille rommet til en blå tåke. «Var det i tråd med dine ordrer?» spurte han.

Ramón Machado trakk ubesværet på skuldrene. «Det var eneste sikre metode til å vekke oppmerksomheten hennes og holde den fangen. Du må forstå at denne damen er vant til at menn svermer for henne. Hun behøver bare løfte en finger, så kommer de i hopetall. Jeg tror du må stole på min dømmekraft i dette tilfellet.»

«Du lot henne slippe unna.» Den eldste merket at han gjentok seg selv, men denne karen irriterte ham noe infamt.

Han likte ham ikke, og han kjente ham ikke godt nok til å stole på ham. Ikke at han noen gang stolte hundre prosent på noen av sine agenter, men denne karen var for selvsikker og for respektløs. Han hadde avvist irettesettelsen med en skuldertrekning, der en annen kanskje hadde krympet seg. Han hadde usjenert satt sin egen dømmekraft fremfor en overordnet offisers vurderingsevne.

Joe Cicero fikk et strengt drag om øynene. De var dunkle og matte som pøler av gammel motorolje, slående mørke mot den gustne huden og det sølvhvite håret som hang slapt over ørene og pannen.

«Du hadde ordre om å opprette kontakt og bibeholde den.»

«Med respekt å melde, kamerat direktør, gikk ordrene mine ut på å vinne damens tillit, ikke å halse etter henne som rabiat.»

Nei, Joe Cicero likte ham ikke. Holdningen hans var irriterende, men det var ikke den eneste grunnen. Han var utlending. Joe Cicero regnet enhver ikke-russer som utlending. Uansett hva den internasjonale sosialismens prinsipp dikterte, var både østtyskere, jugoslaver, ungarere, cubanere og polakker utlendinger i hans øyne. Det ergret ham grenseløst å måtte overlate andre ansvaret for så mye av avsnittet som han hadde ledet i nesten tretti år. Særlig å måtte overlate det til folk som dette.

Ikke nok med at Machado var utlending; han var av korrupt herkomst også. Han var ingen sønn av proletariatet, ikke engang av det foraktede borgerskapet, han var fullt medlem av det forhatte og foreldede aristokratiet.

Riktignok foraktet Machado sin herkomst, og nå brukte han tittelen bare for å nå sine mål, men i Joe Ciceros øyne hadde han besudlet blod i årene, og den fornemme væremåten var en fornærmelse mot alt Cicero trodde på.

Dessuten var Machado født i Spania, et fascistisk land som opp gjennom historien hadde vært regjert av et katolsk monarki som var folkets fiende, og i dag var situasjonen enda verre under Franco, som hadde knust kommunistrevolusjonen. Machado kalte seg riktignok cubansk sosialist, men i Joe Ciceros øyne stinket han av spansk fascisme og aristokrati.

«Du lot henne slippe unna,» sa han enda en gang. «Etter å ha kastet bort så mye tid og penger.» Han innså at han opptrådte grovt og klosset, skjønte at han var i ferd med å miste sin makt. Sykdommen begynte allerede å sløve ham.

Ramón satte opp det nedlatende smilet som Joe Cicero ikke tålte synet av. «Hun sitter på kroken. Hun kan svømme og dukke, men bare inntil jeg velger å snelle henne inn.»

Igjen hadde han motsagt sin overordnede, og Joe Cicero tenkte gjennom sin siste, men bitreste grunn til å mislike mannen. Det var Machados ungdom og tiltalenhet og sunnhet. Det minnet Joe Cicero sviende om hans egen forgjengelighet, for livet hans ebbet raskt ut.

Helt siden barndommen hadde han kjederøkt disse stramme tyrkiske sigarettene, og sist han var i Moskva hadde legene omsider påvist lungekreft og budt ham behandling ved et av sanatoriene som var forbeholdt offiserer av høyere rang. I stedet hadde Joe Cicero valgt å fortsette i tjenesten, sørge for at avsnittet hans ble overlatt trygt til etterfølgeren. På det tidspunkt hadde han ikke visst at etterfølgeren var denne spanjolen. Hadde han visst det, ville han kanskje valgt sanatoriet likevel.

Nå var han sliten og motløs. All iver og energi var oppbrukt, forsvunnet i løpet av få år, akkurat som den ravnsvarte hårfargen. Nå var håret hvitt, bare med et gulaktig anstrøk som minnet om soltørket tang, og han kunne ikke gå ti skritt uten å pese og hoste som en astmatiker.

For ikke lenge siden, mens han lå våken om natten og hev etter pusten, badet i disse forferdelige svettetoktene, ble han grepet av en grusom tvil. Hadde det vært innsatsen verd, et helt livs omhyggelig arbeid? Hva hadde han egentlig oppnådd? Hvilke konkrete fremskritt hadde han fått i stand?

I nesten tretti år hadde han tjenestegjort ved Afrika-avdelingen i KGBs fjerde direktorat. De ti siste årene av den perioden hadde han vært leder for stasjon Sør, avsnittet som hadde ansvar for det afrikanske kontinent nedenfor ekvator, og naturligvis hadde både han og avsnittet befattet seg mest med områdets rikeste og høyest utviklede land, republikken Sør-Afrika.

Den tredje mannen ved bordet var sørafrikaner. Hittil hadde han forholdt seg taus, men nå kom han med en lavmælt bemerkning: «Jeg forstår ikke hvorfor vi snakker så mye om denne kvinnen. Forklar meg det.» Begge de hvite ved bordet så på ham. Når Raleigh Tabaka snakket, hørte andre som regel etter. Han hadde en særegen intensitet, et ladet, målbevisst preg som holdt andres oppmerksomhet fangen.

Hele sitt liv hadde Joe Cicero arbeidet med fargede afrikanere, de nasjonalistiske lederne for frigjøringen og kampen for sosialismen. Han hadde kjent alle sammen – Jomo Kenyatta og Kenneth Kaunda, Kwame Nkrumah og Julius Nyerere. Enkelte var han blitt særlig godt kjent med; menn som Moses Gama, som ble sendt i martyrdøden, og Nelson Mandela, som ennå vansmektet i den hvite rasismens fengsel.

Cicero regnet Raleigh Tabaka som en av de fremste blant disse hedersmennene. Raleigh var faktisk nevø av Moses Gama, og Raleigh hadde vært tilstede den natten det sørafrikanske politiet myrdet onkelen. Han hadde tydeligvis arvet Moses Gamas mektige personlighet og karakterstyrke, og han hadde gått rett inn i det brede hullet Gama etterlot seg. Allerede nå, bare tretti år gammel, var han nestleder for Umkhonto we Sizwe, «Nasjonens Spyd», den militære fløyen i ANC. Joe Cicero visste at han gang på gang hadde vist seg som en dyktig leder i felten og i ANC-rådene. Han hadde evner, mot og glød til å bli en av Afrikas fremste sønner.

Joe Cicero foretrakk ham fremfor den hvite spanske aristokraten, men han innså at de to var av samme støpning, tross forskjellene i hudfarge og herkomst. De var harde og farlige typer, vel bevandret i vold og drap, ringrever i politisk maktkamp og intrigespill. Dette var dem Joe Cicero måtte overlate roret til, og av den grunn avskydde han dem.

«Kvinnen,» sa han tungt, «kan bli usedvanlig verdifull hvis vi får henne under kontroll og utvikler henne til sitt fulle potensial, men jeg vil la marquézen forklare deg det der. Det er hans sak, og han har studert vedkommende fullt ut.»

Brått ble Ramón Machados smil tynt, og øynene hans ble flate og fiendtlige.

«Jeg ser helst at kamerat direktøren ikke bruker den tittelen,» sa han kaldt. «Selv ikke på spøk.»

Joe Cicero hadde lært at det der antakelig var den eneste måten han kunne trenge gjennom spanjolens glatte panser på.

«Beklager, kamerat.» Joe senket hodet i en parodiert angermine. «Men la nå ikke den lille glippen min avspore redegjørelsen.»

Ramón Machado åpnet løsbladmappen han hadde liggende foran seg på bordet, men spanderte ikke så mye som et blikk på den. Han kunne hele innholdet utenat.

«Vi har gitt kvinnen kodenavnet ’Røde Rose’, og vi har latt psykiaterne våre evaluere henne inngående. De kom fram til at hun er meget mottakelig for dyktige vervingsmetoder. Hun har en slik posisjon at hun kan bli en umåtelig verdifull agent.»

Raleigh Tabaka bøyde seg oppmerksomt fram. Ramón merket seg at han ikke innskjøt spørsmål eller kommentarer på dette stadiet, og den beherskelsen likte han. De to hadde ennå ikke samarbeidet i nevneverdig grad, dette var bare det tredje møtet deres, og begge var fortsatt opptatt med å bedømme hverandre.

«Røde Rose kan stilles i et psykisk dilemma. På farssiden tilhører hun den hvite herskerklassen i Sør-Afrika. Faren er nettopp i ferd med å fullføre en periode som Sør-Afrikas ambassadør i Storbritannia, og nå skal han hjem og tiltre som leder for den nasjonale rustningsindustrien. Han har enorme eierinteresser i gruvedrift, jord og finansliv; nest etter Oppenheimers og deres Anglo-American Company er familien trolig den rikeste og mest innflytelsesrike i Sør-Afrika. Dessuten har faren forbindelser på aller høyeste nivå i rasistregimet. Det aller viktigste er imidlertid at faren forguder Røde Rose. Hun kan uten vanskelighet få ham til å ordne hva hun vil, som for eksempel å åpne dørene til et hvilket som helst nivå av statsadministrasjonen, eller å skaffe hemmelige opplysninger uansett gradering, endog opplysninger om farens nye stilling i rustningskonsernet.»

Raleigh Tabaka nikket. Han kjente Courtney-familien, og fant ingenting å utsette på denne vurderingen. «Jeg har truffet Røde Roses mor, men hun er på vår side av det politiske gjerdet,» mumlet han.

Ramón nikket. «Nettopp. Shasa Courtney har vært skilt fra sin hustru Tara i sju år. Hun medvirket i din onkel Moses Gamas bombeangrep mot det hvite fascistparlamentet, et attentat han ble fengslet og senere myrdet for. Hun var dessuten Gamas elskerinne, og fikk en sønn med ham. Tara Courtney flyktet fra Sør-Afrika sammen med Gamas barn etter at bombeattentatet slo feil. Nå bor hun i London og er svært aktiv i bevegelsen mot apartheid. Hun er også medlem av ANC, men regnes ikke for å være dyktig eller mentalt stabil nok til annet enn lav rang og rutineoppdrag. For øyeblikket driver hun et tilfluktspensjonat for ANC-personell her i London. I ny og ne tar hun kuréroppdrag eller hjelper til med organisering av møter og demonstrasjoner. Tara Courtneys viktigste potensial er hennes innflytelse over Røde Rose.»

«Jada,» sa Raleigh utålmodig. «Jeg har truffet damen, jeg kjenner til alt dette, særlig hennes tilknytning til onkel, men har hun i realiteten noen innflytelse over Røde Rose? Det later da til at Røde Rose sympatiserer klart med farens leir?»

Igjen nikket Ramón. «For øyeblikket er det som du sier. Men foruten moren finnes det et annet familiemedlem med radikale holdninger. Det er broren Michael, som har atskillig større innflytelse over henne. Og dessuten finnes det andre måter å omvende henne på.»

«Hva sikter du til?» spurte Tabaka.

«En av dem er sukkerfellen,» sa Joe Cicero. «Marquézen – unnskyld – kamerat Machado har tatt den første kontakten med henblikk på den metoden. Sukkerfellen er en av hans mange spesialiteter.»

«Hold meg underrettet om hvordan det går,» sa Raleigh, og ingen av dem svarte med det samme. Raleigh Tabaka var riktignok blant lederne i ANC og medlem av kommunistpartiet, men i motsetning til de to andre var han ikke offiser i KGB. Joe Cicero på sin side var først og fremst KGB-offiser, selv om det bare var en måned siden han ble rykket opp fra oberst til generaloberst; det skjedde samtidig med at legene i Moskva påviste kreftsvulster i begge lungene. Joe Cicero hadde mistanke om at han ble forfremmet bare for å få høyere pensjon etter et helt livs lojal tjeneste ved avsnittet. Ikke desto mindre kom hans stilling i ANC i annen rekke; lojaliteten til Sovjet var det viktigste for ham. Han ga ikke ANC flere opplysninger enn organisasjonen strengt tatt hadde bruk for.

Ramón Machados lojalitet var like renskåren. Han var født i Spania, og adelstittelen hans var spansk, men moren var cubaner, mørkøyd og svarthåret. Hun hadde truffet Ramóns far da hun arbeidet som ung husholderske på Machados eiendommer like ved Havana på Cuba. Etter bryllupet hadde marquézen tatt sin vakre borgerlige viv med seg hjem til Spania.

Under den spanske borgerkrigen hadde marquézen kjempet mot general Francos nasjonalister. Tross sin adelige bakgrunn og rike arv hadde Ramóns far vært opplyst og liberal. Han gikk inn i republikanerhæren og kommanderte en bataljon under beleiringen av Madrid, hvor han ble alvorlig såret. Etter krigen orket ikke familien undertrykkelsen og diskrimineringen under Franco-regimet. Marquesaen overtalte sin mann til å ta med seg henne og parets unge sønn tilbake til Cuba. Familien var blitt fratatt mesteparten av sitt gods og gull i Spania; men de hadde fremdeles eiendommene på Cuba. De oppdaget imidlertid at livet under Batistas diktatur ikke var stort bedre enn forholdene under Franco.

Ramóns mor var tante til den unge venstreorienterte studenten Firebrand Fidel Castro, og en av hans store beundrere. Hun deltok aktivt i agitasjonen mot Batista-regimet, og unge Ramón høstet sine egne første politiske holdninger fra henne og den berømmelige nevøen hennes.

Da Fidel Castro ble kastet i fengsel for å ha ledet det tapre, men mislykkede angrepet mot Santiago-brakkene den 26. juli 1953, ble både faren og moren til Ramón arrestert sammen med opprørerne.

Ramóns mor omkom under forhør i en politicelle i Havana, og noen uker senere døde faren av sorg og mishandling i samme fengsel. Igjen ble familiens eiendommer konfiskert, og det eneste Ramón arvet var den tomme adelstittelen, ribbet for alt gods og rikdom. På det tidspunkt var han fjorten år. Castrofamilien tok ham til seg og forsørget ham.

Da Fidel Castro ble løslatt under amnesti, ble Ramón med ham til Mexico. Seksten år gammel ble han en av de første rekruttene i Cubas landflyktige frigjøringshær.

Det var i Mexico han først lærte å utnytte sitt usedvanlig tiltalende utseende og utvikle sitt kvinnetekke. Som syttenåring hadde han fått klengenavnet «El Zorro Dorado», Gylne Rev, og hans ry som uimotståelig elsker var etablert.

Inntil faren ble arrestert og drept i Batistas fengsel, hadde Ramón nydt godt av de beste skoletilbud som sto til rådighet for en rik adelsfamilies eneste sønn. Han hadde gått på en fornem kostskole i England og studert to år ved Harrow, så han snakket engelsk som en innfødt i tillegg til sitt spanske morsmål. I skoledagene hadde han vist overlegne akademiske anlegg, og han ble vel bevandret i unge herrers opptreden og adspredelser. Han ble god rytter, lærte seg cricket og dyrket fluefiske etter laks, dessuten var han en fenomenal fuglejeger med spanske rapphøns og meksikanske hvitvingeduer som spesialitet. Han kunne jakte og ri og synge og danse, han var flott av utseende, og da han dro tilbake til Cuba sammen med Fidel Castro og de åttito heltene den 2. desember 1956, viste han sin tapperhet i kampene hvor flesteparten av de tapre krigerne mistet livet på stranden.

Han var blant de overlevende som flyktet opp i fjellet sammen med Castro. I de påfølgende årene med geriljakrig ble El Zorro sendt ned i byene og landsbyene for å utøve sine kunster på mengder av kvinner, både unge og ikke fullt så unge, både vakre og mindre vakre. I Ramóns favn ble de ivrige døtre av revolusjonen. For hver erobring ble han enda dyktigere og sikrere, inntil hans lille hær av kvinnelige rekrutter bidro merkbart til revolusjonens endelige seier, til å styrte Batista-regimet.

I mellomtiden var Castro blitt fullt klar over den potensielle verdien i sin unge slektning og protesjé, og straks han kom til makten, belønnet han Ramón ved å sende ham til USA for å studere. Mens Ramón leste politisk historie og sosialantropologi ved Florida-universitetet, brukte han sine amorøse ferdigheter til å infiltrere enklaven av landflyktige cubanere som med CIAs stilltiende velsignelse planla motrevolusjon og invasjon på øya.

Det var stort sett Ramóns etterretning som avslørte tid og sted for landgangen i Grisebukta, og som førte til at forræderne ble utslettet. På dette tidspunkt begynte også Cubas allierte å bli oppmerksom på Ramóns usedvanlige evner.

Da han tok eksamen med laud ved Florida-universitetet og flyttet tilbake til Havana, gikk KGBs Cuba-kommandant til Castro og DGA-lederen og overtalte dem til å sende Ramón til Moskva for videre opplæring. I Sovjet overgikk Ramón de forventningene KGB hadde stilt til hans evner og potensielle verdi. Han var en av disse sjeldne typene som kunne gli like naturlig inn i alle samfunnslag, fra primitive geriljaleire i jungelen til verdens fornemste salonger og privatklubber.

Med Fidel Castros samtykke ble han vervet til KGB. Og med hans forbindelser var det ganske naturlig at han ble utnevnt til leder for komitéen som samordnet sovjetiske og cubanske interesser i Afrika.

I denne jobben foretok Ramón en spesialstudie av de sosialistiske frigjøringsbevegelsene i Afrika, og han hadde ansvaret for å velge ut de organisasjonene som skulle få full sovjetisk og cubansk støtte. Han innførte politikken som gikk ut på at Cuba opptrådte som stedfortreder for Sovjet i det sørlige Afrika, og det varte ikke lenge før han fikk ansvaret for afrikanske motstandsgruppers våpenforsyning og opplæring. I kraft av den funksjonen ble han medlem av ANC.

I løpet av svært kort tid hadde han besøkt alle de afrikanske nasjonene under sitt ansvarsområde. Han reiste på sitt spanske pass og under sin adelstittel, utga seg for kapitalistisk investor og handelsbanksjef, en rolle Fjerde Direktorat skaffet ham papirer til. Han ble uten videre akseptert av de hvite kolonistyrene, og han ble hjertelig mottatt og bevertet av alle, fra guvernørene i Portugisisk Angola og Mozambique til den britiske generalguvernøren i Rhodesia. Han spiste til og med middag med apartheidens beryktede far, den sørafrikanske lederen Hendrik Verwoerd.

Da det ble nødvendig å utnevne en ny stasjonssjef for Afrika-avsnittet, en etterfølger for den sykdomsrammede general Cicero, falt det naturlige valg på Ramón takket være hans kvalifikasjoner og erfaring.

Og der han nå satt på bakrommet i det sovjetiske konsulatet i Bayswater Road, sammen med en farget afrikansk geriljaleder og mannen han skulle overta etter, var lojaliteten hans like klar som Joe Ciceros.

Da Raleigh Tabaka ba om å bli holdt underrettet om hvordan det gikk, var han naiv. Han ville bare bli underrettet om det han hadde direkte behov for å vite. Å sette inn denne mannen og organisasjonen hans som en herskende elite i Sør-Afrika var noe Ramón og sovjetmyndighetene bare betraktet som et lite skritt mot selve hovedmålet, som var ren sosialisme over hele det afrikanske kontinent.

«Selvsagt skal vi holde deg løpende underrettet om dette, slik vi gjør i alle andre saker av felles interesse,» forsikret Ramón ham med en tone så fullkomment oppriktig at negeren slappet av i stolen og gjengjeldte Ramóns smil. Det var svært få som kunne motstå sjarmen hans, enten de var kvinner eller menn. Ramón fant en dyp tilfredsstillelse i å se evnene sine virke selv på en hard og kompromissløs type som denne mannen.

Men Raleigh Tabaka var fullt klar over den hvites selvtilfredshet, han lot det bare ikke skinne gjennom. Det hadde vært noe flatt i cubanerens ellers så klare, grønne blikk. Bare folk med Raleigh Tabakas velutviklede observasjonsevne ville lagt merke til det. Raleigh hadde arbeidet med disse hvite fra Sovjet og Cuba i mange år nå, og han hadde etter hvert skjønt at bare én ting var sikker når han hadde med dem å gjøre. Man måtte aldri stole på dem, ikke under noen omstendighet, selv ikke i den minste detalj.

Han hadde lært å late som om han godtok ting, fingere tegn på tøyelighet, slik som den bevisste fysiske avslapningen og det åpne, tillitsfulle smilet. Men han glemte aldri et eneste øyeblikk at de var hvite. I likhet med de fleste afrikanere var Raleigh rasist og stammetenker av natur. Han foraktet disse hvite som opptrådte så overlegent mot ham rundt konferansebordet, hatet dem like intenst som han hatet den hvite politimannen som avfyrte skuddene i Sharpeville.

Aldri, ikke et eneste våkent øyeblikk, hadde han glemt den grusomme dagen da han satt under en blå afrikansk himmel og holdt omkring jenta han var glad i, den nydelige svarte ungpiken som skulle bli hans kone. Han hadde holdt rundt henne og sett henne dø, og før legemet kjølnet hadde han stukket fingrene dypt i skuddsårene i brystet hennes og sverget hevn.

Besvergelsen var ikke bare rettet mot attentatmennene, men mot alle sammen, hvert eneste hvite fjes og hver eneste hvite, blodige hånd som hadde påtvunget stammen hans slaveri og undertrykkelse opp gjennom århundrene. Hat var selve drivstoffet for Raleigh Tabakas liv.

Han betraktet de hvite ansiktene på den andre siden av bordet og smilte mens han hentet styrke og besluttsomhet i sitt hat. «Jaha,» sa han, «da ordner dere med kvinnen, det er vedtatt. Da kan vi kanskje gå videre …»

«Et øyeblikk.» Ramón løftet hånden for å stanse ham, og henvendte seg til Joe Cicero igjen. «Hvis jeg skal gå videre med Røde Rose, må vi se nærmere på budsjettet for operasjonen.»

«Vi har bevilget to tusen britiske pund,» innvendte general Cicero.

«Akkurat nok til den innledende fasen. Budsjettet må utvides. Røde Rose er datter av en rik kapitalist, og for å gjøre inntrykk på henne må jeg bruke min rolle som spansk grande.»

De kranglet en stund til, mens Raleigh Tabaka trommet blyanten utålmodig mot bordet. Afrika-avsnittet var en Askepott i fjerde direktorat, de måtte vende på hver rubel.

Det var nedverdigende, syntes Raleigh mens han hørte på akkederingen deres. De minnet mer om et par gamle kjerringer som solgte gresskar i en støvet afrikansk veikant enn om to menn som planla å styrte et ondt imperium og frigjøre femten millioner undertrykte fargede sjeler.

Omsider kom de til enighet, og Raleigh hadde vanskelig for å skjule sin forakt da han prøvde på nytt: «Kan vi nå se nærmere på reiseplanen min for turnéen i Afrika?» Han hadde trodd at det var hovedgrunnen til dagens møte. «Har vi fått godkjennelse fra Moskva?»

Forhandlingene fortsatte utover ettermiddagen. De spiste en spartansk lunsj mens de arbeidet, matvarer som ble sendt opp fra konsulatets kantine, og Joe Ciceros tobakkståke dempet sol-streifet fra vinduet høyt oppe på veggen. Rommet var et toppsikret lokale i øverste etasje; det ble jevnlig finkjemmet for lytteutstyr, og det var trygget mot spionasje utenfra.

Til slutt lukket Joe Cicero mappen sin og kikket opp. De mørke øynene var blodskutt av røyken og påkjenningene. «Da tror jeg vi har behandlet alle punkter, hvis ikke noen har noe nytt å ta opp?»

De ristet på hodet.

«Som vanlig går kamerat Machado først,» sa Joe Cicero. Det var en elementær regel at allmennheten aldri måtte se dem sammen.

Ramón forlot konsulatet via inngangen til visumsavdelingen, den travleste delen av bygningen, der han ikke så lett ville bli lagt merke til i mengden av studenter og andre som søkte om reisedokumenter til Sovjet.

Det var en bussholdeplass rett utenfor konsulatets murer. Han tok en 88-buss, men gikk av igjen på neste holdeplass og skyndte seg inn i Kensington Gardens gjennom inngangen ved Lancaster Gate. Der oppholdt han seg i rosehagen til han var sikker på at han ikke ble skygget, så gikk han tvers over parken.

Leiligheten hans lå i en smal sidegate til Kensington High Street. Den var leid spesielt for Røde Rose-operasjonen, og den hadde riktignok bare et eneste soverom, men stuen var rommelig og beliggenheten fasjonabel.

I løpet av de to ukene Ramón hadde bodd der, hadde han klart å skape et permanent preg. Den personlige bagasjen hans var sendt fra Cuba med diplomatpost. Den inneholdt de få gode bildene han hadde arvet etter faren, foruten andre smågjenstander å innrede med, deriblant sølvinnrammede fotografier av foreldrene, familieslottet og eiendommene i Andalusia, tatt da de var i sin storhetstid. Glasstøyet og porselenet var ufullstendige sett, men de bar Machado-familiens våpenskjold; kronhjorten og villsvinet på hver sin side av et firedelt skjold. Golfkøllene hans sto tilfeldig til skue i hjørnet av den vesle entréen, og den enkle lærvesken fra Hermés var velbrukt, med det innpregede våpenskjoldet nesten bortslitt. Om han hadde dannet seg et riktig bilde av Røde Rose, hadde hun blikk for denslags detaljer.

Han skottet på det fornemme gulluret fra Cartier, et annet arvestykke, som føltes uvant på håndleddet. Nå måtte han skynde seg. Skjeggveksten var grov og mørk. Han barberte seg raskt, men forsiktig, så tok han en dusj og skylte stanken av Joe Ciceros tyrkiske sigaretter ut av håret.

Han så seg automatisk i speilet da han gikk inn på soverommet. Han hadde vært i toppform da han kom tilbake fra Sovjet tre uker tidligere. Repetisjonsøvelsen for høyere befal på KGB-treningsanlegget ved Svartehavet hadde kvesset kroppen, og selv om han ikke hadde fått sjansen til å trimme noe særlig siden, var mangelen på mosjon ennå ikke synlig. Kroppen var fortsatt slank og hard, magen flat og håret spenstig og sort og bølget. Men det fantes ikke forfengelighet i Ramóns speilkikking. Ansiktet og kroppen var ganske enkelt redskaper, midler han brukte til å utføre oppgavene han fikk seg tildelt. Han hadde ingen illusjoner med hensyn til den flotte fysikkens forgjengelighet, men han gikk inn for å bevare den lengst mulig, slik en kriger skjøtter sine våpen.

Trening i morgen, satte han seg fore. Ramón hadde adgang til et karateinstitutt som en ungarsk flyktning drev i Bloomsbury. To timers hardtrening et par ganger i uken ville bevare formen hans til operasjon Røde Rose.

Ridebuksen hans var av whipcord, og han tok en dusgrønn Trevira ullskjorte og grønt slips under den tweedmønstrede ridejakken. Ridestøvlene passet som om de skulle være malt på ham, med smidig glans av smurt lær som bøyde seg i perfekte rynker over anklene når han gikk. Den virkningen kunne ikke oppnås gjennom all verdens skomakerkunst og kjøpekraft, bare gjennom mange års kjærlig omsorg.

Han visste at Røde Rose var rytter; i hennes verden var hester et viktig element. Hun ville oppfatte disse støvlene som et tegn på at han tilhørte samme eksklusive elitegruppe som hun selv.

Ramón så på klokken igjen; han ble klar i akkurat passe tid.

Han låste leiligheten og gikk ned på gaten. De truende regnskyene fra tidligere på ettermiddagen hadde løst seg opp, og det ble en nydelig sommerkveld. Selv værgudene gikk visst inn for å hjelpe ham.

Ridestallen lå i et smalt bakgårdssmug bak vokterbrakkene, og stallbestyreren gjenkjente ham. Da Ramón skrev seg inn i protokollen, lot han blikket gli over de foregående signaturene. Hellet fulgte ham fortsatt, så han. Røde Rose hadde kvittert for hesten sin tjue minutter tidligere.

Han gikk ned til selve stallen, hvor stallkaren allerede hadde sadlet hesten hans. Det var en rødbrun hoppe som Ramón hadde valgt med stor omhu og betalt med fem hundre pund fra utgiftskassen, men det hadde vært et røverkjøp, og han regnet med å få igjen minst den samme summen når han solgte henne igjen. Han kontrollerte gjorten og hodetøyet mens han småsnakket lavt med hoppen, beroliget henne med hender og stemme, så takket han stallkaren med et nikk og steg opp.

På en kveld som denne var det et femtitall andre ryttere ute i Rotten Row. Ramón red i skrittgang under eikene mens grupper av ryttere strøk forbi i kort galopp i begge retninger. Jenta var ikke blant dem.

Straks hoppen var blitt noenlunde varm, ga han skjenkel med støvlespissene og slo over i trav. Hun var elegant i bevegelsene, og han red henne som en kentaur; de overlegne rideferdighetene hans viste seg tydelig selv i det dyktige selskapet. Han og hoppen var et slående par, og temmelig mange av kvinnene de passerte snudde seg i sadelen og så etter dem.

I Park Lane-enden av Rotten Row snudde Ramón og slo over i kort galopp; strak galopp var forbudt. Hundre meter lenger fremme kom en gruppe på fire ryttere mot ham. Det var to par, unge folk med stilige hester og flott antrekk, men jenta skilte seg ut som en solfugl i en spurveflokk.

Under ridehjelmen bølget håret som fuglevinger i flukt, det skinte i smørgul ettermiddagssol. Tennene var glinsende hvite når hun lo, og hun var rødkinnet av mosjonen og vinden i ansiktet.

Ramón gjenkjente mannen som red ved siden av henne. Han hadde vært sammen med Røde Rose de fleste gangene han hadde observert henne den siste uken. Ramón hadde forlangt opplysninger om ham fra arkivene. Han var nest eldste sønn i en rik familie i bryggeribransjen, en bløt overklasse-playboy, og han hadde fulgt henne på Rolling Stones-konserten for fire dager siden. Siden dengang hadde Røde Rose vært sammen med ham to kvelder, de hadde streifet fra fest til fest rundt Knights-bridge og Chelsea. Ramón hadde lagt merke til at hun behandlet ham med en slags lattermild nedlatenhet, som om han var en overkjærlig sanktbernhardvalp, og at hun aldri hadde vært alene sammen med ham så lenge de var i følge, unntatt når han kjørte henne fra den ene festen til den neste i MGen sin. Ramón var nesten sikker på at de ikke lå sammen, og det var uvanlig denne sommeren 1969, da seksuell tøylesløshet raste som en epidemi.

Han visste også at Isabella Courtney ikke var noen fjollet jomfru. I løpet av sine tre år i England var det dokumentert at hun hadde hatt minst tre eksplosive, men kortvarige eventyr.

Etter hvert som avstanden mellom dem avtok, konsentrerte Ramón seg om hesten. Han bøyde seg fram og klappet henne på halsen. «Så, jenta mi.» Han snakket spansk til hoppen, men i kanten av synsfeltet studerte han Røde Rose. Han hadde lært seg et knep med å rette blikket til en annen kant slik at han tilsynelatende så på noe helt annet enn det han egentlig studerte.

De var nesten forbi hverandre da han så at jenta rykket til og sperret opp øynene, men han red videre uten å ense henne.

«Ramón!» Ropet hennes var høyt og bydende. «Vent!»

Han holdt an hoppen og så seg tilbake med lett irritert mine. Hun hadde vendt sin egen ganger; nå red hun etter ham. Han holdt uttrykket reservert og litt kaldt, som om han ikke likte at hun kontaktet ham så frekt.

Hun kom opp på siden av ham og holdt an hesten til skrittgang. «Husker du meg ikke? Isabella Courtney. Du var min redningsmann.» Smilet hennes var usikkert og beklemt. Menn gjenkjente henne alltid, uansett hvor flyktig de hadde møtt henne eller hvor lenge siden det var. «Under konserten i parken,» tilføyde hun spakt.

«Å, javisst!» Ramón lot endelig smilet blomstre. «Motorsyk-kelmaskoten. Unnskyld meg. Du var helt annerledes kledd den gangen.»

«Du forsvant før jeg fikk takket deg,» sa hun bebreidende. Hun motsto trangen til å le rett ut av bare lettelse over at han endelig hadde gjenkjent henne.

«Det var ikke noe å takke for. Dessuten hadde du et annet ærend som hastet kraftig, husker jeg.»

Isabella skyndte seg å skifte emne. «Er du på egen hånd? Kan du ikke slå følge med oss? La meg presentere deg for vennene mine.»

«Å, jeg vil nødig trenge meg på.»

«For all del,» insisterte hun. «Du vil like dem. Det er noen artige skruer.»

Ramón bukket svakt i sadelen. «Hvordan kan jeg vel avslå en så vennlig innbydelse fra slik en fager ung dame?»

Isabella følte det som om hjertet satt fast i en skrustikke. Hun fikk vansker med å puste da hun så inn i de grønne øynene i det mørke engleansiktet.

De tre andre hadde tøylet hestene, nå sto de og ventet på dem. Allerede før hun kom bort til dem så hun at Roger surmulet, og hun fant en hevngjerrig liten fryd i å erte ham med Ramóns tittel: «Roger, får jeg presentere marquéz de Santiago y Machado? Ramón, dette er Roger Coates-Granger.»

Hun la merke til at Ramón så litt rart på henne, og først da skjønte hun at det var en tabbe å bruke tittelen hans. Den hadde han ikke nevnt første gang de møttes.

Men all forlegenhet forsvant da hun presenterte Ramón for Harriet Beauchamp og så hvordan Harriet reagerte på ham. Hun slikket faktisk leppene som katten i tv-reklamen for kjæle-dyrmat. Harriet var Isabellas bestevenninne i London, mer av hensyn til gjensidige fordeler enn av ekte vennskap. Lady Harriet var Isabellas inngangsbillett til London-sosietetens indre kretser. Som datter av en jarl med sverd og belte var hun velkommen der Isabella tross sin skjønnhet og familieformue ville blitt betraktet som en nyrik oppkomling med rar dialekt. Harriet på sin side hadde oppdaget at Isabella Courtney tiltrakk en sann overflod av menn overalt hvor hun viste seg. Under den blonde Harriets lubne, tamme og grå ytre glødet et utøylelig amorøst hjerte, og Isabella lot henne så gjerne forsyne seg av mannfolkene hun selv vraket.

Vanligvis fungerte ordningen utmerket, men Ramón var absolutt ikke blant dem hun vraket, i alle fall ikke ennå, så Isabella manøvrerte glatt hesten sin inn mellom dem og sendte Harriet et advarende blikk. Harriet ble enormt smigret. Hun visste at hun ikke hadde noe håp om å bli Isabellas rival, men det varmet sjelen å bli behandlet som en konkurrent.

«Marquéz?» mumlet Ramón da de red videre. «Du vet atskillig mer om meg enn jeg gjør om deg.»

«Å, jeg må vel ha sett bilde av deg i en av sladrespaltene,» antydet Isabella svevende, livredd for at han skulle skjønne hvor interessert hun hadde vært.

«Javisst, det må ha vært i Tatler,» sa Ramón og nikket. Det hadde aldri stått bilde av ham noe sted, unntatt kanskje i arkivene til CIA og andre etterretningstjenester rundt om i verden.

«Ja, i Tatler, det stemmer visst.» Lettet kastet Isabella seg over redningsplanken han bød henne, så gikk hun inn for å trollbinde ham uten å virke for påfallende interessert. Det gikk lettere enn ventet. Ramón hadde en avslappet sjarme, en belevenhet som passet godt inn i gruppen deres. Snart pratet og lo alle som om de var gamle venner, alle unntatt Roger, som stadig surmulet noe aldeles monumentalt.

Da skumringen senket seg og de red tilbake mot stallen, skjenklet Isabella hesten sin nærmere Harriets og senket stemmen til heftig hvisking: «Be ham på festen i kveld!»

«Hvem da?» Harriet åpnet sine himmelblå stemorsøyne i fingert forvirrelse.

«Du skjønner godt hvem jeg mener, din kåte lille kanin. Du har hatt øynene og eggstokkene på stilk etter ham i en time!»

*  *  *

Lady Harriet Beauchamp kunne bruke familieboligen i Belgravia som hun ønsket på hverdagene, mens foreldrene var på landet. Hun ordnet noen av byens beste fester.

I kveld kom mesteparten av ensemblet fra Hair, sommerens mest populære musical, og deltok i festen etter forestillingen. De var fortsatt i kostyme og scenesminke, og Harriet hadde engasjert et fire manns band som hilste dem velkommen med en calypsoutgave av Aquarius.

Dette tegnet til å bli en av Harriets virkelig minneverdige fester. Det var så fullt at par med alvorlige hensikter brukte opptil tjue minutter på å åle seg fra ballsalen og opp trappen til soverommene, og selv der måtte de vente på tur. Isabella lurte surt på hva Harriets pappa, den tiende jarl, ville sagt hvis han hadde visst om rushtrafikken i himmelsengen hans.

Midt i all latteren og munterheten holdt Isabella seg hardnakket for seg selv. Hun hadde funnet en sitteplass halvveis oppe i den elegante marmortrappen, der hun kunne holde øye med alle som kom inn gjennom hoveddøren, og med alt som foregikk både i ballsalen og i salongen som dansen hadde bredt seg til.

Selv avslo hun konsekvent å danse, tross en ustanselig strøm av oppbydelser. Hun hadde vært så iskald og avvisende overfor Roger Coates-Grangers klossete oppvartning og uerfarne humor at han til slutt ga opp og gikk ut til champagnebaren på terrassen. Nå var han antakelig kanon full alt, tenkte hun med svart fryd.

Så vellykket var kvelden at ingen av gjestene kunne rive seg løs for å dra andre steder. All trafikken gjennom de doble teak-dørene i hovedinngangen var enveis, og levenet og trengselen tiltok for hvert minutt som gikk.

Enda en gruppe kom skrålende og ropte beduggede hilsener, og Isabella følte et streif av håp da hun så en mørk, bølget sveis blant dem, men nesten med det samme innså hun at mannen var for kort. Da han snudde seg slik at hun fikk se ansiktet, var han gusten og halvfet. Hun hatet ham aktivt, hvem han nå enn var.

Som et slags selvplageri hadde hun latt et eneste glass champagne vare hele kvelden, og nå var vinen blitt doven og lunken av håndvarmen på stetten. Hun så seg om etter Roger for å sende ham etter et nytt glass, men så at han danset med en lang, tynn jente med falske øyevipper og høye, skjærende knis som trengte helt ut til trappen hvor Isabella satt.

Jøss for et hespetre, tenkte Isabella. Og hun syntes Roger tedde seg som en hallik, slik som han suttet og slevet over kvinnfolket.

Hun kikket på den franske klokken i gullbronse og porselen over døren til salongen. Den viste ti over halv ett, og hun sukket.

Halv ett i morgen skulle pappa holde en viktig lunsj for en gruppe innflytelsesrike konservative parlamentsmedlemmer med fruer. Som vanlig skulle Isabella være vertinne. Hun burde sikre seg litt søvn for å være på topp, men like fullt ble hun sittende.

Hvor fanken blir det av ham, tenkte hun bittert. Han hadde jo lovet å komme. (I virkeligheten hadde han sagt at han ville prøve å stikke innom senere.) Men de hadde vært så fint på bølgelengde at det var jevngodt med et løfte.

Hun avviste en ny oppbydning til dans uten engang å kikke opp, og smakte i stedet på champagnen. Den var fæl.

Jeg venter ikke et minutt lenger enn til klokken ett, satte hun seg fore. Basta.

Da gjorde hjertet plutselig et byks og slo over i galopp. For Isabella virket musikken plutselig lifligere og muntrere, den knugende trengselen og støyen gled vekk, tungsinnet forsvant som dugg for solen, og hun ble løftet til værs på en bølge av vill fryd og forventning.

Der var han, han sto i hoveddøren. Han var så lang at han raget et halvt hode over dem som sto i nærheten. En enslig hårlokk hadde glidd ned i pannen som et annet spørsmålstegn, og uttrykket var fjernt, nesten foraktelig.

Hun følte trang til å rope på ham. «Ramón, her er jeg!» Men hun la bånd på seg og satte fra seg glasset uten å se seg for. Det bikket overende, og jenta på trinnet nedenfor satte i et skrik da hun fikk en foss av lunken champagne nedover den bare ryggen. Isabella merket overhodet ikke protesten hennes. Hun reiste seg med en eneste smidig bevegelse, og straks hvilte Ramóns kjølige, grønne blikk på henne.

De så på hverandre over hodene på de myldrende, vrikkende dansegjestene, og det var som om de to var fullstendig alene. Ingen av dem smilte. Isabella følte at dette var et høytidelig øyeblikk. Han var kommet, og vagt ante hun betydningen av det som nå skjedde. Hun var sikker på at det øyeblikket forandret hele livet hennes. Ingenting ville noen gang bli som før igjen.

Hun begynte å gå ned trappen, og hun snublet ikke i de sammenslyngede parene som lå strødd på trinnene. Det var som om de skilte seg og ga henne klar bane, og føttene hennes fant automatisk veien mellom dem.

Hun holdt blikket festet på Ramón. Han gikk henne ikke i møte, sto bare fullkomment stille i den sydende trengselen. Urørligheten hans minnet henne om et av de store afrikanske kattedyrene, og hun følte et frydefullt lite grøss av frykt da hun gikk ned til ham.

Ingen av dem sa noe da hun stilte seg fremfor ham, men etter et lite øyeblikk løftet hun de bare, solbrune armene mot ham. Ramón trykket henne inntil seg, og hun svøpte armene om nakken hans. De danset, og hun følte hver bevegelse i kroppen hans som et elektrisk støt.

Musikken var overflødig; de danset etter sin egen rytme. Da hun klemte barmen mot den harde, gummiseige brystmuskulaturen hans, merket hun at hjertet hans banket. Hun kjente sine egne brystvorter svulme og stivne, og skjønte at han følte dem mot seg, for hjertet hans slo fortere, og de grønne øynene mørknet mens hun stirret opp på dem.

Hun spente seg i bro, en langsom, yppig bevegelse som fikk harde muskelkammer til å heve seg stolt på begge sider av ryggraden. Han strøk dem, førte fingertuppene lett langs ryggkammene som om han trakterte et musikkinstrument. Hun skalv av berøringen og skjøt instinktivt hoftene frem, sveiset lendet mot hans, og hun merket at han svulmet og stivnet slik hun selv hadde gjort.

For henne var han et mektig tre, og hun var ranken som snodde seg omkring det. Han var en klippe, og hun var den tropiske havstrømmen som smøg seg rundt den. Han var en fjelltopp, og hun var skyen som mykt omsluttet den. Kroppen hennes ble så lett og fri, det var som om hun svevde i favnen hans, og annet enset hun ikke. De var alene i universet, langt hinsides naturlovene for tid og rom. Selv tyngdekraften opphørte; føttene hennes var ikke lenger i kontakt med bakken.

Han førte henne mot døren, og hun så Roger bevege munnen i et rop på den andre siden av rommet. Den lange jenta var vekk, og han var rød av fortørnelse, men hun lot ham stå hjelpeløs igjen i trengselen som en annen fisk i not.

Da de gikk ned yttertrappen, tok hun nøklene til Mini-Cooperen opp av den paljettbesatte selskapsvesken og klemte dem i hånden på Ramón.

Han kjørte i stor fart gjennom de trafikktomme gatene, og hun lente seg så tett inntil ham som bøttesetene tillot mens hun betraktet ansiktet hans med slik intens konsentrasjon at hun verken så eller brydde seg om hvor han kjørte henne. Hun orket ikke et øyeblikk til uten å røre ham, uten å føle hendene hans mot kroppen igjen. Hun merket at hun skalv bare ved tanken.

Så svingte han plutselig inn til fortauskanten og parkerte Minien. Med lange skritt gikk han rundt til passasjersiden, og hun skjønte at begjæret hans var nesten like heftig som hennes eget. Hun klamret seg til armen hans, og hun kjente knapt bakken under seg da de gikk over fortauet og bort til inngangen i en mursteinsgård midt i en rad av tilsvarende bygninger. Han leide henne opp trappen til tredje etasje.

Han snudde seg mot henne straks han hadde lukket døren til leiligheten bak dem, og for første gang kjente hun munnen hans mot sin egen. Skjeggstubben hans var grov som haiskinn, men leppene var myke og varme, søte som moden frukt, og tungen hans var som noe levende dypt inne i Isabellas munn.

Hun kjente noe briste inne i seg, og flommen av lidenskap skylte bort all fornuft og beherskelse. Det bruste som en havstorm i ørene, og hun gikk fra sans og samling.

Hun vred seg ut av Ramóns favntak og slet av seg klærne med febrilsk utålmodighet, slengte dem rundt seg på det bonede tregulvet i den lille entreen. Han flådde av seg sine egne klær like raskt, vendt mot Isabella, og hun stirret sultent mens hver besnærende detalj av kroppen hans ble blottlagt.

Aldri hadde hun drømt om at en mannskropp kunne være så skjønn. Andre menn var fete og lodne, fulle av utslett og åreknuter, men Ramón var glatt og perfekt. Hun følte at hun kunne se på ham i all evighet, men samtidig holdt hun ikke ut et sekund til uten å kjenne ham inntil seg, og hun kastet seg naken mot den bare brystkassen.

Hun klemte seg hardt inntil ham, og kroppen hans var fast og smekker og varm, men brysthåret rev uutholdelig mot de stive, overfølsomme brystvortene hennes. Hun stønnet og kysset ham for ikke å skrike av hysterisk begjær.

Han løftet henne opp, og hun følte seg vektløs i armene hans da han bar henne til sengs uten å bryte kysset.

*  *  *

Da Isabella våknet, merket hun et overveldende velvære. Det føltes som om hun holdt på å sprekke av fryd. Kroppen kriblet som om hver muskelfiber levde sitt eget liv.

Det gikk en god stund uten at hun skjønte hva som var skjedd med henne. Hun lå med øynene lukket og klamret seg til øyeblikkets fryd. Hun skjønte at slik en guddommelig følelse måtte være kortvarig, men ville ikke at den noensinne skulle gå over. Så merket hun litt etter litt mannfolkduften i neseborene, og smaken av munnen hans satt fortsatt igjen på tungen. Det verket der han hadde trengt dypt inn i henne, og den følsomme huden rundt leppene var skurt sår av skjeggstubben. Hun nøt alt sammen, de små smertene som forvandlet seg til dyp, tilfreds fryd.

Med ny overveldelse slo en tanke ned i henne: Jeg er forelsket! Da ble hun lysvåken. Gleden var nesten febrilsk.

Hun satte seg raskt opp, og teppet gled ned til livet.

«Ramón,» sa hun og så gropen etter hodet hans på puten ved siden av hennes egen. Et mørkt kroppshår lå krøllet som en klokkefjær på det hvite lakenet. Hun grep etter det og oppdaget at sengetøyet var kjølig, at kroppsvarmen forlengst var gått ut av det, og hun kjente fryden synke til fortvilelse.

«Ramón.» Hun sto opp av sengen og gikk barbeint ut på badet. Døren sto på klem, og badet var tomt. Nok en gang var han dratt, og hun sto naken midt på gulvet og så seg fortørnet rundt.

Han var som en katt. Det var uhyggelig hvor ubemerket han kunne komme og gå, og hun fikk gåshud rundt brystvortene. Hun krysset armene foran brystet og skalv.

Så oppdaget hun beskjeden på nattbordet. Det var et ark kostbart, fløtegult papir med familievåpenet innpreget. Oppå hadde han lagt knippet hennes, nøklene til Minien. Ivrig nappet hun arket til seg. Teksten åpnet uten hilsen:

Du er en enestående ung dame, men i søvne minner du likevel om et barn, et skjønt og uskyldig barn. Jeg hadde ikke hjerte til å vekke deg. Jeg orket nesten ikke å gå fra deg, men jeg var nødt.

Hvis du kan bli med meg til Malaga i helgen, så møt meg her klokken ni i morgen tidlig. Du trenger pass, men pysj behøver du ikke bry deg med.

RAMÓN

Hun klukklo av glede og lettelse; nå kom fryden fra oppvåkningen igjen. Hun leste beskjeden om igjen; papiret var glatt og kjølig som marmor, det føltes så sart under fingrene. Huden hans hadde vært like glatt, og hun ble ettertenksom og drømmeaktig i blikket mens små, løsrevne episoder fra natten utspant seg for hennes indre blikk.

Han hadde suverent overgått alt hun tidligere hadde opplevd. Sammen med de andre, selv de dyktigste og tålmodigste og mest vare blant dem, hadde hun alltid merket dem som et annet menneske, registrert hvordan de bevisst prøvde å glede henne. Sammen med Ramón fantes det ikke noe skille. Det var nesten som om han overtok både kropp og sinn. De hadde smeltet sammen som i en halvgudelig osmose, kjød og sjel gikk i ett.

Så mange ganger i nattens løp hadde hun trodd at de hadde nådd nytelsens høyeste tinde sammen, men hver gang oppdaget hun at de bare var ved foten av selve fjellmassivet, at det tårnet en ny alpe foran dem, og så en til, og enda en, stadig høyere og mer storslagne tinder. Det tok aldri ende, ikke før hun omsider falt i en søvn så dyp at det var som å dø, for så å gjenoppstå i denne fortryllende og frydefulle nye tilværelsen med Ramón.

«Jeg er forelsket,» hvisket hun med nesten religiøs ærefrykt og kikket ned på sin egen kropp, imponert over at noe så spedt kunne inneholde så mye lykke, så overveldende følelser.

Så la hun merke til armbåndsuret sitt ved siden av nøkkelknippet på nattbordet.

«Å, herregud,» stønnet hun. Halv elleve. «Pappas lunsj!» Hun spratt opp og fløy ut på badet. På vaskeservanten hadde Ramón lagt fram en ny tannbørste i blisterpakning til henne, og denne vesle omtenksomheten rørte henne over all måte.

Hun nynnet og sang teksten på Faraway Places gjennom en munnfull skummende tannpasta.

Det var akkurat tid til et raskt bad, fant Isabella ut, så hun la seg i varmt vann og tenkte på Ramón. Hun følte et enormt tomrom inne i seg, et tomrom som verket etter å bli fylt av ham.

«Såda, jente,» mumlet hun og lo av seg selv. «Et eneste vipp med tryllestaven hans har forvandlet deg til en skamløs liten nytedukke.»

Hun spratt opp av karet og grep etter et håndkle. Det var fortsatt fuktig etter kroppen hans, og hun trykket en fold av det mot munn og nese, suget inn den svake, men umiskjennelige aromaen av Ramóns hud. Det tente henne på nytt.

«Kutt ut!» formante hun seg i det duggvåte speilet. «Du må være på Trafalgar Square om en time.»

Hun skulle akkurat til å låse seg ut av leiligheten da hun satte i et nytt utrop og strøk inn på badet igjen. Hun romsterte i den paljettbesatte vesken, fant den datomerkede pillepakningen og sprengte en av pillene ut av plastblemmen.

Hun la den vesle, hvite kapselen på tungen mens hun tappet tannglasset halvfullt, så hevet hun glasset i en hilsen til speilbildet.

«Skål for livet, kjærligheten og friheten,» sa hun. «Og hjertelig til lykke med magen.» Dermed skyllet hun pillen i seg.

*  *  *

Isabella Courtney følte ingen avsky mot jakt. Faren hadde alltid vært jeger, og veggene på Weltevreden, hjemmet deres på Kapp det Gode Håp, var smykket med troféer. Blant familiens eiendommer var et safariselskap som eide et enormt jaktkonsesjons-område i Zambezidalen. Så sent som i fjor hadde Isabella vært to idylliske uker i den herlige villmarken sammen med eldstebroren, Sean Courtney, som var autorisert yrkesjeger og drev jaktselskapet for Courtney-konsemet. Ved flere anledninger hadde Isabella selv ridd revejakt på innbydelse fra Harriet Beauchamp. Isabella skjøt akseptabelt med den nydelige lille gullgraverte Holland & Holland 20-haglen som faren hadde gitt henne til syttenårsdagen. Med den hadde hun skutt bekkasin i Okavango-deltaet, sandrype i Karoo, and og gås på den mektige Zambezi, ryper i det skotske høylandet, og fasan, rugde og rapphøns på noen av de store engelske godsene som hun og ambassadøren hadde vært invitert til.

Hun reagerte ikke mot jaktens blodsutgytelse, og dessuten hadde hun arvet en god porsjon av familiens gamblinginstinkt, så konkurransen mellom jeger og bytte fascinerte henne.

Dette var stevnets andre dag, og av de tre hundre deltakerne var bare to igjen, for dette var en konkurranse hvor man gikk ut av spillet straks man bommet, og hvor hele premiepotten skulle tilfalle vinneren. Påmeldingsavgiften var tusen amerikanske dollar pro pers, så det lå godt over en kvart million i potten, og spenningen lå kompakt i luften da amerikaneren gikk til standplassen.

Han og Ramón Machado var de to siste finalistene, og de hadde skutt jevnbyrdig gjennom de siste tjuetre omgangene. For å fremtvinge en avgjørelse bestemte de spanske dommerne til slutt at det fra da av måtte tas to fugler av gangen.

Amerikaneren var heltids proff. Han reiste fra stevne til stevne i Spania og Portugal og Mexico og Sør-Amerika, og inntil i fjor i Monaco også. Nå var slike turneringer imidlertid blitt forbudt i det vesle fyrstedømmet, etter at en skadeskutt due hadde reddet seg ut av arenaen og flakset inn over slottsmurene før den til slutt styrtet på tebordet til fyrstinne Grace og sprutet blod utover kniplingduken og damenes tekjoler. Fyrst Rainier hadde hørt skrikene gjennom halve sitt lille rike, og dermed ble det slutt på livdueturneringer i Monaco.

Amerikaneren var på Isabellas alder, ennå ikke tjuefem år, men det het seg at han tjente godt over hundre tusen dollar i året. Han brukte en kaliber tolv dobbeltløper med pipene side om side, laget hos den legendariske våpensmeden James Manton for nesten hundre år siden. Våpenet var naturligvis herdet og forsynt med nye løp for å kunne ta lange, moderne patroner med røyksvakt krutt, men kolben og mekanismen var originale, med pregede haner og det hele, og de hadde fortsatt den fenomenale balansen og siktbarheten som Manton i sin tid hadde bygget inn i våpenet.

Den unge amerikaneren tok oppstilling på standplassen, spente hanene, stakk kolben under høyre armhule og rettet dobbeltløpet like over midten av kurvraden, de fem flettede kurvene som sto i bue tretti meter fra standplassen.

Hver kurv inneholdt en levende due av den typen som holder til i flokker i sentrum av de fleste større byer; store, robuste fugler i broket fargedrakt, bronse og blått og intense grønntoner, enkelte med mørk ring rundt halsen eller hvite flekker på vingene.

For å skaffe fugler hadde skytterlaget bygget et foringsanlegg på klubbområdet, et skur med en rekke brett som daglig ble fylt med knust mais, og som kunne avstenges med fjernutløste giljotin-luker, slik at fuglene ble sperret inne mens de satt og mesket seg. Det hendte ofte at duer som slapp uskadd fra skytebanen fløy rett tilbake til fôringsanlegget. Mange fugler hadde vært beskutt en rekke ganger tidligere, og dette var luringer som hadde lært seg snedige små knep for å bli vanskelige å treffe. Og som om det ikke var nok, hendte det at fuglepasserne plukket av et par vingefjær eller halefjær før de la fuglene i kurvene, slik at de skulle slingre uberegnelig når de fløy opp.

Kurvene ble styrt av en slumpmekanisme som ga inntil fem sekunders forsinkelse etter at skytteren hadde ropt «Ja» for å få en fugl sluppet. Fem sekunder kunne virke som en evighet for menn med svette hender, galopperende puls og titusener av dollar på spill.

Kurvene sto tretti meter ute, og tolverhaglenes effektive skytevidde var omtrent førti meter. Fuglene ble altså sluppet på nesten maksimalt hold, og dessuten var banens grenselinje bare ti meter bortenfor halvmånen av kurver.

Grenselinjen var en lav, hvitmalt treskjerm, bare to desimeter høy, som markerte ytterkanten av fellingsområdet. Skulle et treff bli godkjent, måtte fuglekadaveret falle innenfor skjermen – eller mesteparten av kadaveret, regnet etter vekt, i tilfelle haglladningen rev det i småbiter. Skytteren måtte følgelig drepe fuglen før den rakk å fly ti meter fra slippkurven, ellers havnet den utenfor fellingsområdet.

Kurvene sto i vifteform og dekket førtifem grader av feltet foran ham, det var ingenting som røpet hvilket lokk som ville sprette opp når han kommanderte «Ja», og det var umulig å gjette hvilken retning fuglen ville ta når den ble sluppet. Den kunne fly på tvers mot høyre eller venstre, fly rett bort fra skytteren, eller enkelte ganger rett mot ham, den vanskeligste situasjon han kunne oppleve.

Til overmål var duene raske flygere som kunne siksake i full fart, og nå hadde dommerne bestemt at det ikke skulle slippes én fugl av gangen, men to samtidig.

Amerikaneren gjorde seg klar på standplassen, huket seg litt sammen, stilte seg som en bokser med den ene foten litt foran den andre, og Isabella grep Ramón i hånden. De satt på fremste rad på den overbygde tribunen, i de polstrede skinnstolene som var forbeholdt deltakere og funksjonærer.

«Ja!» sa amerikaneren, og Texas-dialekten klang som slegge mot ambolt i stillheten.

«Bom!» hvisket Isabella. «Skyt bom!»

Det gikk ett sekund uten at noe skjedde, det gikk to sekunder. Så med et smell spratt lokket på to av kurvene opp, nummer to og fem, svakt til venstre og langt til høyre for amerikaneren, og fuglene flakset øyeblikkelig opp; de ble blåst ut av kurvene med trykkluft.

Nummer to fløy rett utover, den holdt seg lavt og satte opp stor fart. Glatt svingte amerikaneren våpenet mot den, førte kolben til skulderen og trakk av. Fem meter utenfor kurven ble silhuetten av duen plutselig utydelig av haglladningen som raste forbi. Vingene stivnet midt i et slag, og fuglen døde momentant i luften, den falt i en byge av fjær og slo ned godt innenfor grensen, hvor den ble liggende urørlig i gresset.

Amerikaneren svingte våpenet mot den andre fuglen. Den hadde fløyet som en bronsebrun strek utover mot høyre, men da det første skuddet smalt, gjorde den en skarp knekk innover igjen og kom svingbevegelsen i møte så raskt at amerikaneren ikke rakk å korrigere. Skuddet gikk for langt til venstre., men bare noen centimeter utenfor. Haglladningen slo ikke inn i hjerte og hjerne, men den rev høyre ving av duen, og den stygt maltrakterte fuglen tumlet mot bakken med en stripe av løse fjær etter seg.

Den slo ned bare tre desimeter innenfor den lave treskjermen, og det steg et stønn fra tilskuerne på tribunen. Men ufattelig nok klarte duen å reise seg; den vagget mot skjermen mens den flakset fåfengt med venstrevingen og gurglet forpint i den oppblåste halsen.

Tilskuerne gispet og reiste seg som på felles signal, og på standplassen stivnet amerikaneren til med geværet i anlegg. Han hadde ikke lov til å bruke mer enn to patroner. Hvis han ladde om og drepte fuglen med et tredje skudd, ville han bli diskvalifisert og miste sjansene til premiesummen.

Duen nådde fram til skjermen og prøvde slapt å hoppe over. Den traff hindringen bare et par centimeter fra overkanten, satte en mørkerød blodflekk på den hvite malingen og tumlet tilbake.

«Dø,» ropte halvparten av tilskuerne, mens de som hadde veddet mot amerikaneren begynte å heie på duen: «Å, ta i! Krek deg over, fugl!»

Duen tok seg fortumlet sammen og gjorde et nytt byks mot sperringen. Denne gangen nådde den toppen og klamret seg fast mens den vippet ustøtt fram og tilbake.

Isabella sto og hylte vilt i kor med de andre. «Hopp! Ikke –å, ikke kreper, tuppen! Kom deg over!»

Plutselig stivnet den skamskutte fuglen i krampe, krøllet halsen bakover, deiset ned fra kanten og ble liggende urørlig i gresset.

«Takk og pris,» stønnet Isabella og satte seg igjen.

Duen hadde falt framover og dødd utenfor grensen, og høyttalerne over dem tordnet sin dom med de spanske vendingene som Isabella hadde lært så godt i løpet av de to siste dagene.

«En felling. En bom.»

«Hjertet mitt tåler ikke spenningen.» Isabella tok seg teatralsk til brystet, og Ramón smilte til henne med de uforstyrrelige grønne øynene.

«Du er ikke sann!» utbrøt hun. «Maken til kalde nerver. Føler du ingen ting da, mann?»

«Ikke utenfor sengen din,» mumlet han, og Isabella fant ikke noe passende svar før hun ble avbrutt av høyttalerne.

«Neste skytter fram! Nummer ett hundre og ti!»

Ramón reiste seg og virket like kald og fattet mens han satte på seg hørselvernet. Han hadde lært Isabella å ikke ønske lykke til, så hun sa ikke mer da han gikk bort til det lange stativet ved porten, der geværet hans var det eneste som sto igjen. Han tok det ned, åpnet brekklademekanismen og la det over armkroken før han gikk ut i det klare iberiske solskinnet.

I Isabellas øyne var han så vakker og romantisk. Solen gnistret i håret hans, og den ermeløse skyttervesten med skulderlapper i semsket skinn var skreddersydd til den slanke overkroppen; passformen var så perfekt at haglekolben ikke kunne henge seg opp i noen løs fold når han svingte den opp i anlegg.

På standplassen ladet han over- og underliggeren på sin Perazzi tolverhagle og lukket brekkmekanismen. Først da kikket han over skulderen mot Isabella slik han hadde gjort hver eneste gang han skjøt i løpet av de to siste dagene. Hun hadde ventet på det, og nå løftet hun begge hender og viste ham knyttede never.

Ramón vendte seg mot kurvene, og hele kroppen ble urørlig. Igjen minnet han henne om et afrikansk kattedyr, om leopardens påfallende ubevegelighet når den tok sikte på sitt bytte. Han huket seg ikke sammen slik amerikaneren hadde gjort, men sto høy og slank og elegant. «Ja,» sa han lavt.

Begge fuglene skvatt ut av kurvene med daskende vingeslag, og Ramón la an haglen med slik elegant bevegelsesøkonomi at han virket rolig og avslappet.

Da han lå i Mexico sammen med sin fetter, Fidel Castro, hadde han finansiert mye av krigsbudsjettet til den gryende frigjøringshæren gjennom turneringer på livduearenaene i Guadalajara. Følgelig var også han profesjonist, han hadde blikket og reaksjonsevnen som krevdes.

Den første fuglen skrådde utover, raste på skinnende grønne vinger mot skjermen, så den måtte han felle først. Han tok den med en fulltreffer av sekserhagl fra nedre løp, og den eksploderte i en sky av fjær som en annen sprukken hodepute.

Han vendte seg mot den andre fuglen, dreide som en danser i piruett. Denne duen var veteran, den hadde vært beskutt en rekke ganger før, så den flådde lavt langs bakken i høyde med kurvene. Fuglepasseren hadde plukket stjerten ujevn, og selv i hundre kilometers fart skjente fuglen mot siden og slingret gjennom luften.

I stedet for å fly mot skjermen kom den rett mot Ramóns hode og reduserte holdet til under tre meter, slik at skuddet ble mange ganger så vanskelig. Han hadde bare et hundredels sekund å reagere på da den kom rasende rett i synet på ham, og det ekstremt korte holdet ville ikke gi haglladningen sjanse til å spre seg. Det ble som å skyte med enkeltprosjektil, og en feil på bare et brøkdels vinkelminutt ville bety bom.

Han traff duen midt i hodet med hele ladningen på kloss hold, og fuglen ble knust til ingenting. Kroppen sprutet vekk i en virvel av blodige fjær, og bare to løse vinger ble igjen i luften. De dalte i spiral mot bakken og landet rett fremfor Ramón.

Isabella jublet vilt og spratt opp. Med et eneste sprang kastet hun seg over sperringen. Banemesteren ropte noe strengt til henne på uforståelig spansk, men hun ga blaffen i banedisiplinen, løp på lange dongeribein bort til standplassen og kastet seg om halsen på Ramón.

Publikum var allerede oppglødd etter den spennende tevlingen; de lo og applauderte da Ramón og Isabella omfavnet hverandre midt på arenaen. De var et praktfullt par, nesten utrolig stilige, begge høye og velbygd, og de strålte av sunnhet og ungdommelig livsglød. Den spontane kjærlighetsdemonstrasjonen gikk rett til hjertet på alle som så på.

*  *  *

De kjørte inn i byen i Mercedesen som Isabella hadde leid på flyplassen. Ramón opprettet en konto i Banco Españas filial på torget og satte inn gevinstpengene.

På sett og vis hadde de samme innstilling til penger. Isabella lot aldri til å tenke på priser eller verdi. Ramón hadde lagt merke til at hvis hun oppdaget en kjole eller et smykke hun likte, da brydde hun seg aldri med å spørre om prisen. Hun bare la et av sine utallige kredittkort på disken, undertegnet kvitteringen og stappet sitt eget gjennomslag i vesken uten å kaste så mye som et blikk på det. Når hun tømte vesken på hotellrommet, krøllet hun alle kvitteringene sammen til en kule og slengte dem foraktelig i papirkurven, stadig uten å se på dem, eller hun la dem i nærmeste askebeger for at værelsespiken skulle fjerne dem.

For enkelhets skyld gikk hun også rundt med en nevestor seddelbunke i skuldervesken, men det var åpenbart at hun ikke hadde satt seg inn i kursen. Når hun skulle betale en kopp kaffe eller et glass vin, la hun ganske enkelt igjen en spansk seddel som hun syntes hadde passelig størrelse og farge. Rett som det var ble kelneren stående og glo himmelfallen etter henne.

Ramón hadde en tilsvarende forakt for penger. På den ene siden avskydde han dem som symbol og grunnlag for det kapitalistiske system. Han fordro ikke å bli diktert av økonomi og rikdom, som han hadde viet hele sitt liv til å rive ned. Han følte seg besudlet og nedverdiget når han måtte krangle med Moskva om pengene han trengte for å utføre sin plikt. Men på den annen side ble han allerede tidlig i karrieren oppmerksom på den respekten han høstet hos sine overordnede når han personlig skaffet midler til å finansiere sine egne oppdrag.

I Mexico hadde han skutt livduer. I studietiden i Florida hadde han importert narkotika fra Sør-Amerika og solgt den ved universitetet. I Frankrike hadde han smuglet våpen for algerierne. I Italia hadde han smuglet valuta, og han hadde arrangert og gjennomført fire innbringende kidnappinger. Alt utbyttet fra disse virksomhetene hadde han omhyggelig regnskapsført overfor Havana og Moskva. Bifallet kom i form av raske forfremmelser, og ikke minst utnevnelsen til etterfølger for general Cicero. Det var ikke vanlig at en så ung mann ble leder for et helt avsnitt.

Det hadde vært ganske åpenbart for Ramón helt fra første stund at de ynkelige bevilgningene general Cicero ga til operasjon Røde Rose var altfor små. Ramón hadde vært nødt til å skaffe egne tilskudd så fort som mulig, og denne vesle heisaturen til Spania var naturligvis en ypperlig anledning til å påbegynne neste fase av operasjonen.

Den kvelden feiret de Ramóns seier med middag på en liten fiskerestaurant som lå godt skjult for turisthordene i en smal bakgate, der Isabella var eneste utlending blant gjestene. De fikk servert en utsøkt paella tilberedt på klassisk maner, ledsaget av vin fra en av gårdene som tidligere hadde tilhørt Ramóns familie, og som aldri eksporterte noe av sin beskjedne produksjon. Den var skarp og velduftende, og den antok et lysegrønt skjær i skinnet fra stearinlysene.

«Hva var det som skjedde med gårdene til familien din?» spurte Isabella da hun hadde smakt på vinen og overøst den med ros.

«Far mistet alle sammen da Franco kom til makten.» Ramón senket stemmen da han sa det. «Han var imot fascismen helt fra første stund.»

Isabella nikket bifallende. Hennes egen far hadde kjempet mot fascistene, og hun dyrket sin generasjons nesten hysteriske fredsideal, som hun visste at fascismen var en motpol til. Hun gikk med et fredsmerke i håndvesken, selv om det i hennes kretser ville vært utilgivelig smakløst å hekte det åpent på klærne.

«Fortell om faren din og resten av familien,» sa hun. Det slo henne at selv om de hadde vært sammen i nesten en uke, visste hun egentlig svært lite om ham, bortsett fra det den spanske chargé hadde sagt ved middagsbordet.

Hun fulgte fascinert med mens Ramón berettet litt av slektshistorien. En av forfedrene hans fikk adelstittelen etter å ha seilt med Columbus til Vestindia og Amerika i 1492, og det gjorde enormt inntrykk på Isabella at han kunne føre sine aner så langt tilbake.

«Vår slekt kan bare føres tilbake til tippoldefar Sean Courtney,» sa hun og blåste av sin egen stamtavle. «Og han døde en gang på 1920-tallet.» Med det samme slo det henne at hvis Ramón var faren, ville hennes egen sønn en vakker dag kunne skryte av slike fornemme aner. Den tanken hadde ikke streifet henne før. Inntil nå hadde hun vært tilfreds bare med å være sammen med Ramón, men nå, mens hun bøyde seg mot ham og studerte øynene hans i stearinlysskjæret, begynte ambisjonene hennes å få bredere horisont. Hun traktet etter denne mannen, traktet etter ham med en heftighet hun aldri hadde opplevd maken til.

«Så du skjønner, Bella, tross alt dette er jeg slett ikke rik.»

«Jovisst er du vel det,» sa hun muntert. «Jeg så da at du satte over to hundre tusen dollar i banken i ettermiddag. Du har i alle fall råd til å spandere en vinflaske til på meg!»

«Om det ikke hadde vært for at du måtte fly tilbake til London i morgen tidlig, ville jeg brukt noen av de pengene til å ta deg med opp til Granada. Vi kunne gått på tyrefekting, og jeg kunne vist deg familieslottet vårt i Sierra Nevada …»

«Men du må da også tilbake til London,» innvendte hun. «Må du ikke det?»

«Noen dager kunne jeg alltids klart å rive meg løs. Jeg ofrer hva som helst for å få være sammen med deg.»

«Vet du hva, Ramón, jeg aner ikke engang hva du driver med. Hva lever du egentlig av?»

«Handelsbankvirksomhet,» sa han med en skuldertrekning. «Jeg arbeider i en privatbank hvor jeg har ansvaret for Afrika-avdelingen. Vi yter lån til utbyggingsselskaper i det sentrale og sørlige Afrika.»

Nå gikk Isabellas tanker i høygir. Ramóns fornemme avstamning var mer enn god nok kompensasjon for at han manglet formue, og han var i bankbransjen. Det var sikkert plass til en bankmann i ledelsen i Courtney-konsernet. Det hele begynte å virke riktig lovende.

«Jeg vil forferdelig gjerne se slottet ditt, Ramón,» hvisket hun innbydende, og i sitt stille sinn lurte hun på hva et slott kostet. Kunne hun overtale Garry til å kjøpe det, tro? Yngstebroren Garry var styreformann og økonomisjef i Courtney-konsernet, og han var ikke mer immun mot Isabellas sjarm enn de andre mannlige medlemmene av familien. Og i likhet med resten av familien var han litt av en snobb. En marquesa burde jo ha et slott – slett ikke umulig at han lot seg overtale.

«Men faren din, da?» spurte Ramón. «Jeg trodde du hadde lovet ham å være tilbake på mandag?»

«Overlat far til meg, du,» sa hun bestemt.

*  *  *

«Ærlig talt, Bella, dette er et besynderlig tidspunkt å vekke en gammel mann på,» protesterte Snasa da han tok telefonen. «Hva i himmelens navn er klokken?»

«Den er over seks, og vi har allerede vært ute og tatt en dukkert, og du er ikke gammel,» kurret Isabella på fjernlinjen. «Du er ung og kjekk, den kjekkeste mann jeg vet om.»

«Dette virker illevarslende,» mumlet Shasa. «Jo flottere komplimenter, desto verre forlangender. Hva er det du vil, unge dame? Hva har du funnet på nå?»

«Jøye meg så kynisk du er,» sa Isabella og førte pekefingeren i border og mønstre gjennom Ramóns brysthår. Han lå naken ved siden av henne på dobbeltsengen; kroppen hans var seig og fuktig og salt etter dukkerten i Middelhavet. «Jeg ringte jo bare for å si hvor glad jeg er i deg.»

Shasa humret. «Sett sånn trofast liten mus. Jeg har dressert deg godt, skjønner jeg.» Han lente seg tilbake på putene og la den ledige armen om skuldrene på damen som lå ved siden av ham. Hun sukket søvnig og vrikket seg nærmere Shasa, begravde fjeset mot brystet hans.

«Hvordan står det til med Harriet?» spurte Shasa. Harriet Beauchamp hadde gått med på å gi alibi for Isabellas utflukt til Spania.

«Hun stortrives,» forsikret Isabella. «Hun er like ved siden av meg nå. Vi har hatt det alle tiders.»

«Hils henne fra meg,» sa Shasa.

«Det skal jeg.» Isabella dekket telefonrøret med hånden, lente seg over og munnkysset Ramón. «Hun ber meg hilse igjen, pappa, men hun vil ikke ta flyet hjem til London i formiddag.»

«Aha,» sa Shasa. «Nå kommer den egentlige grunnen til min kjære datters vennlige omtanke.»

«Det er ikke meg, pappa, det er Harriet. Hun vil dra opp til Granada og ta meg med på tyrefekting.» Isabella tidde spent.

«Du og jeg skal til Paris på onsdag. Hadde du glemt det? Jeg skal tale for Club Dimanche.»

«Du taler så godt, pappa, og de franske damene er vilt begeistret for deg. Du klarer deg nok fint uten meg.»

Shasa svarte ikke. Han visste at taushet var eneste sikre middel til å bringe datteren ut av fatning. Han holdt over telefonrøret og snakket til damen som smøg seg inntil ham. «Kitty, kan du bli med til Paris på onsdag?»

Hun åpnet øynene. «Du vet jo at jeg reiser til OAU-konferansen i Etiopia på lørdag.»

«Jeg skal få deg tilbake i tide.»

Hun hevet seg opp på albuen og betraktet ham tankefullt. «Vik fra meg, o Satan.»

«Pappa, er du der?» Isabellas stemme trengte seg inn mellom dem.

«Jaså, så mitt eget kjøtt og blod vil på død og liv svikte meg, hva?» sa Shasa så fornærmet han kunne. «Blir jeg helt alene i verdens minst romantiske by?»

«Jeg kan ikke svikte Harriet,» forklarte Isabella. «Jeg skal gjøre det godt igjen senere, det lover jeg.»

«Det bør du, unge dame,» sa Shasa strengt. «Jeg skal nok minne deg på det.»

«Det blir sikkert dødskjedelig i Granada, og jeg kommer til å savne deg forferdelig, pappa,» sa Isabella angerdirrende og førte pekefingeren nedover Ramóns kropp, forbi navlen og inn i den tette hårdotten nedenfor. Hun snodde en mørk krøll rundt fingeren.

«For meg blir det en ren ørkenvandring uten deg, Bella,» erklærte Shasa og la på røret før han forsiktig skjøv Kitty ned på puten igjen.

«Jeg sa at Satan skulle vike fra meg,» protesterte hun kokett. «Ikke at han skulle sprike for meg.»

*  *  *

Isabella kjørte fort og godt. Ramón lente seg tilbake i skinnbøttesetet på den leide Mercedesen og studerte henne åpent. Hun solte seg i oppmerksomheten hans, og rett som det var, hver gang en rettstrekning ga henne sjansen, skottet hun bort på ham eller strøk ham med hånden.

I motsetning til mange av oppdragene Ramón hadde hatt opp gjennom årene, hadde han ingen vansker med å spille elskerrollen overfor denne kvinnen. Han ante en indre styrke i henne, uutnyttede reserver av mot og besluttsomhet som pirret hans interesse.

Han skjønte at hun foreløpig var utilfreds og rastløs, at hun følte et indre opprør mot den lettvinne og lite krevende tilværelsen hun førte, at hun var moden for spenning og utfordringer, at hun søkte etter noe, en eller annen god sak å vie seg til.

Fysisk var hun umåtelig tiltrekkende, og han hadde ingen vansker med å fingere den ømme omsorgen som var gode elskeres varemerke. Når han betraktet henne på denne måten, var det et bevisst virkemiddel. Han visste om appellen i sitt eget blikk, brukte de kalde, grønne øynene slik slanger hypnotiserer ville fugler, men samtidig likte han å betrakte henne som et utsøkt kunstverk. Han hadde lest i etterretningsmaterialet at Isabella hadde vært sammen med andre, men i løpet av de siste dagene hadde han oppdaget at selve sjelen hennes var uberørt, og hun hadde et litt jomfruaktig preg som pirret ham.

I likhet med så mange legendariske elskere opplevde Ramón den tilstanden som kalles satyriase. Betegnelsen henspilte på de romerske skogsgudene som var halvt mann og halvt geit, og som hadde umettelig erotisk appetitt. Riktignok reagerte Ramón Machado usedvanlig lett på de fleste kvinner, enten han fant dem tiltrekkende eller ikke, men det var sjelden han oppnådde orgasme. I de fleste tilfeller var han ganske enkelt utrettelig, han kunne slite ut de mest lidenskapelige partnere og holde på med en kvinne til hun tryglet om nåde. Siden kunne han sette i gang igjen så snart han merket at hun ønsket det, og han var så fintfølende overfor kvinners seksualitet at han vanligvis merket slike ønsker før kvinnen selv merket dem.

Men denne unge damen var en av de få som kunne tenne ham uten særlige vanskeligheter. Sammen med henne hadde han allerede nådd ekte orgasme en rekke ganger, og han visste at han ville gjøre det flere ganger. Det var naturligvis viktig for planene hans at han klarte det.

Da de kjørte innover i høylandet den lumre sommerdagen, var Isabella gladere og mer oppstemt enn noensinne. Hun var forelsket. Nå tvilte hun overhodet ikke på at dette var hennes livs store lidenskap. Hun hadde aldri møtt andre av hans kaliber, og det ville hun heller aldri gjøre. Hun ville aldri oppleve noen sterkere kjærlighet enn den hun følte nå. Sammen med Ramón ble solen klarere og fjelluften friskere.

De store slettene og fjellene innenfor minnet slik om hennes eget kjære land. Hun følte seg hensatt til Karoos åpne vidder, for her så hun den samme løvefargede jorden og de samme brune klippeformasjonene. Når hun så dette terrenget, steg humøret til hun lo høyt av skjær fryd og måtte ta seg sammen for ikke å rope sin inderligste kjærlighetserklæring til Ramón.

Selv i sin øre oppstemthet var hun fast bestemt på at han måtte si det først. På den måten kunne hun være dobbelt sikker på det hun allerede visste – at han var like glad i henne som hun var i ham.

Ramón var kjent i disse fjellene, og han dirigerte henne langs smale grusveier til praktfulle utsiktspunkter utenfor de vanlige turistveiene. De stoppet i en av smålandsbyene, og han spøkte med innbyggerne på sine patioer. Han kjøpte med seg et stykke lyserød, snøspeket serrano-skinke, et grovt bondebrød og et geiteskinn fullt av søt, mørk Malaga-vin.

Utenfor landsbyen satte de Mercedesen fra seg ved en gammel steinbro og fulgte bekken opp gjennom olivenlundene mot foten av Sierra Nevada. Mens en villgeit med fippskjegg forbløffet betraktet dem fra skrenten ovenfor, kastet de seg nakne i en skjult kulp i elven. Etterpå satte de seg like nakne på svaberget og tok for seg av den medbrakte maten.

Ramón viste hvordan man holdt vinhuden på armlengdes avstand og klemte en fresende stråle rett inn i munnen. Da hun skulle forsøke, sprutet vinen i fjeset på henne og sildret fra haken. På Isabellas kommando måtte Ramón slikke vekk de purpurrøde dråpene i ansiktet hennes og på den faste, hvite bysten. Det ble så festlig at de glemte resten av maten og elsket ved vannkanten; Isabella satt ytterst på svaberget mens Ramón sto til knes i kulpen.

«Du er ikke sann,» hvisket hun. «Jeg blir aldeles mo i knærne. Du må antakelig bære meg til bilen igjen.»

De ble ved kulpen store deler av ettermiddagen, ventet så lenge med å dra videre at kveldssolen allerede forgylte snøtindene da de nærmet seg slottet.

Det var ikke så stort og praktfullt som Isabella hadde ventet, bare en rank, mørk bygning i bergskråningen høyt over landsbyens virvar av røde små tak. Da de kom nærmere, så Isabella at mye av brystvernet var rast sammen, og at tomten var nedgrodd og vanskjøttet.

«Hvem tilhører det nå?» spurte hun.

«Staten.» Ramón trakk på skuldrene. «For noen år siden var det snakk om å bygge det om til turisthotell, men det ble ikke noe av.»

Vaktmesteren var en gammel mann som husket Ramóns familie, og han viste dem rundt i første etasje. Der sto rommene tomme; alt innboet var solgt for å dekke familiens gjeld, og lysekronene var fulle av støv og spindelvev. Veggene i hallen var flekket av regnvann fra taklekkasjene.

«Det er trist å se noe så vakkert forfalle på grunn av vanskjøtsel,» hvisket Isabella. «Blir ikke du også nedstemt?»

«Vil du dra igjen?» spurte Ramón.

«Ja, jeg vil ikke være trist i dag.»

Da de kjørte nedover hårnålsvingene mot landsbyen, var de siste restene av solnedgangen så praktfull mellom fjelltoppene at Isabella fant igjen sitt sprudlende humør.

Kroverten i landsbyen kjente igjen familienavnet. Han kommanderte de to døtrene sine opp for å skifte sengetøy i det bestegjesteværelset, og han sendte kona på kjøkkenet for å lage en andalusisk middagsrett til dem, cocido Madrileno, en stuing av kylling og krydrede små chorizo-pølser i cabello de angel, spaghetti så tynn og fin at den fortjente å kalles englehår.

«I Spania er sherry folkedrikken,» forklarte Ramón da han skjenket i glasset hennes. Her oppe i fjellet var det kjølig nok til å fyre på peisen, og Ramón ble enda flottere i ildskjæret som flakket over ansiktet hans.

«Vi gjør visst bestandig ett av tre.» Hun betraktet den gylne vinen sin tankefullt. «Vi spiser, vi drikker, eller vi …» Hun tok en slurk.

«Klager du?» spurte han.

«Jeg godter meg.» Hun så strengt på ham. «Spis cocido og drikk sherry, señor, du vil få bruk for all din energi.»

Hun våknet med solen skinnende inn gjennom det åpne vinduet, og fryktet et øyeblikk at han var forsvunnet igjen. Men Ramón lå der ved siden av henne i den brede, myke sengen og betraktet henne med det kjølige, gåtefulle blikket. Isabella følte et nytt streif av tvil og grep nølende etter ham, men det viste seg at han allerede var hard og klar til innsats.

«Å, jøye meg,» hvisket hun frydefullt. «Du er ikke sann!» Aldri før hadde noe mannfolk hatt så umettelig appetitt på henne. Han fikk henne til å føle seg som verdens mest attråverdige skjønnhet.

Kroverten hadde dekket til frokost for dem i en hage mellom skjermende murer; det vanket geitost og lilla fiken. De satte seg under espaliedyrkede ranker, og Isabella skrelte fiknene for ham med lange, lakkede negler før hun stakk de saftige fruktkulene mellom leppene hans. Faren var den eneste andre mann hun i sitt liv hadde gjort det samme for.

Da en av døtrene kom ut til dem med en kanne dampende kaffe, unnskyldte Ramón seg og gikk opp på værelset. Fra det vesle badevinduet så han Isabella sitte i hagen nedenfor, og han hørte stemmen og latteren hennes da hun prøvde å gjøre seg forstått på nylært spansk.

Tidligere hadde han sett henne svelge en p-pille mens hun sto ved siden av ham ved vaskeservanten. Hun hadde laget et tåpelig lite ritual av det, skålt for ham med et glass vann. «Til lykke med magen!» Men pillepakken lå ikke lenger i toalettmappen hennes på hyllen over vasken.

Han gikk inn i soverommet igjen. Sengen dekket nesten hele gulvarealet, og bagasjen deres lå stuvet bak forhenget i nisjen ved døren. Isabellas store, myke skinnveske lå skjødesløst slengt oppå kofferten hennes.

Han stoppet og lyttet igjen, og hørte stemmen hennes svakt gjennom det åpne vinduet. Han tok vesken med seg til sengen og begynte raskt å pakke den ut, men han la innholdet i omhyggelig rekkefølge slik at han kunne pakke det ned igjen i samme orden. Den første morgenen i leiligheten i Kensington, mens Isabella ennå sov, hadde han lett gjennom den paljettbesatte vesken hennes og funnet ut hvilket merke av p-piller hun brukte. Senere hadde han diskutert dem med legen ved ambassaden.

«Hvis kvinnen avbryter bruken før tiende dag av perioden, vil hun nesten garantert få et tilbakeslag av fruktbarheten og bli vesentlig mer mottakelig for befruktning under eggløsningen,» hadde han forsikret Ramón.

Den smale pillepakningen lå i et av kamrene i den sorte krokodilleskinnpungen hennes nesten nederst i vesken. Nok en gang rettet Ramón seg opp og lyttet. Nå hørte han ingen stemmer utenfra, så han styrtet bort til vinduet. Han så at Isabella fremdeles satt ved bordet, og at hun nå var opptatt med krovertens sorte katt. Det overlegne dyret lå i fanget hennes og lot seg kile bak ørene.

Ramón gikk inn i soverommet igjen. Det var fjernet sju piller fra de datomerkede plastblærene i pakningen. Fram fra innerlommen tok Ramón en identisk pakke p-piller som han hadde fått av ambassadelegen. Han tok de sju første pillene ut av blærene og slapp dem i klosettet, så la han de to pakningene side om side og sammenliknet dem. Nå var de identiske på alle måter, bortsett fra at den andre pakningen bare inneholdt dispril-tabletter formet som p-piller.

Han stakk pakken med falske piller i Isabellas pung og la vesken hennes på plass i bagasjenisjen, deretter puttet han den ekte pakken i lommen, trakk i snoren og forsikret seg om at de sju pillene forsvant før han vasket hendene og gikk ned den smale trappen til hagen hvor Isabella ventet.

*  *  *

I Granada tok Ramón henne med til corrida de toros og la ut om hvor heldige de var som fikk se El Cordobes i aksjon.

Hadde ikke Ramóns far støttet denne mest berømte av alle matadorer den gang han bare var novillero, ville de aldri ha klart å skaffe billetter til forestillingen på så kort varsel. Men to billetter ble levert til dem på hotellet formiddagen etter at de kom. Ikke nok med at de fikk plass på fremste rad rett til høyre for presidentlosjen, men før forestillingen ble de dessuten innbudt til å se El Cordobes kle seg for la corrida.

Isabella hadde selvsagt lest Hemingways Death in the Afternoon, så hun forsto hvilken heder som lå i den innbydelsen. Men like fullt ble hun forbløffet over Ramóns dype respekt da han hilste på Manuel Benitez, El Cordobes, og over den halvreligiøse høytideligheten i påkledningsritualet.

«Man må være spansk for å forstå tyrene,» sa Ramón til henne da de satte seg på sine reserverte plasser, og hun hadde aldri sett ham så beveget, så full av følelser. Engasjementet hans var så dypt og smittsomt at hun ble like oppglødd selv.

Innmarsjparadens trompeter sendte gysninger nedover ryggen på henne, og opptrinnet var storslagent: hestene, kostymene med sprakende sølvbesetning, gulldekor og småperler, matadorene i sine korte, broderte jakker og pinetrange bukser som frekt fremhevet rumper og hardpakkede kjønnsdeler. Selv de blafrende kappene i lyserøde korallfarger og blodrød sateng glinset i de samme slibrige tonene som kvinners edlere deler, og understreket kåtheten i den ville gløden som bredte seg oppover tilskuertribunene.

Da tyren bruste inn i ringen med hornene stolt i sky, skulder-pukkelen oppsvulmet av raseri, sanden sprutende fra klovene og den struttende pungen pendlende i takt med galoppen, reiste Isabella seg rett opp og jublet i kor med mengden.

Da El Cordobes foretok de innledende passeringene, grep Ramón armen hennes og bøyde seg like inntil henne mens han forklarte betydningen av hver enkelt grasiøs bevegelse, fra den enkle, elegante Veronica til den mer kompliserte quite. Gjennom Ramóns øyne så hun det som begynnelsen på et rørende vakkert ritual nedlagt i eldgammel tradisjon, et ritual som ikke forsøkte å skjule sitt rå og mørkt tragiske vesen.

Da trompetene hilste picadorenes innmarsj, stønnet Isabella høyt og klemte knokene mot tennene. Hun gruet seg for hestenes oppvisning, for hun hadde lest skrekkhistoriene om buksprettede hester som snublet i sine egne tarmer, men Ramón gjorde henne oppmerksom på det tykke panseret av presset bomull og seilduk og lær som beskyttet dem. Og ingen av hestene ble skadd under forestillingen, ikke engang når tyren rente hornene brutalt mot bukpolstringen deres og brøytet dem mot sperringene.

Picadoren bøyde seg fra sadelen og kjørte stålbrodden i pukkelen på tyren. Blodet sprutet i en rosenrød aura av lys før det rant nedover tyreskuldren og fikk hammen til å glinse som metall i solen.

Isabella grøsset i grublandet fascinasjon.

«Blodet er ekte,» mumlet Ramón. «Alt du ser her er ekte, så ekte som livet selv. Dette er livet, jenta mi, med all den skjønnhet og råskap og lidenskap som hører livet til.»

Da forsto hun det, godtok det, lot seg rive med.

El Cordobes grep sine egne bandilleras. Han tok oppstilling i solskinnet og løftet de lange kastepilene med lange, fargesprakende papirhaler. Han ropte til tyren, terget den til å storme mot seg, og løp den i møte med lette, dansende skritt. Isabella gispet da de møttes, men i neste øyeblikk hadde mesteren plantet sine bandilleras og snurret unna med en elegant piruett. Tyren senket hodet og skjøt rygg da den kjente mothakene svi høyt oppe på ryggkammen, men da hadde den allerede rust forbi matadoren og ut av knusevidde.

Trompetene signaliserte den avsluttende tercio, sannhetens time, og en ny stemning senket seg over arenaen. El Cordobes og oksen innledet sin staselige, intime dødsdans. Med bare den svevende kappen mellom dem var passeringene så nære og farlige at blodet fra oksens skuldre ble klint utover matadorens bukselår da den strøk forbi.

Til slutt stilte El Cordobes seg nedenfor presidentlosjen og løftet sin duskprydede montera-lue for å be om tillatelse til å dedisere tyren. Isabella ble overveldet da han kom dit hvor hun satt og dediserte tyren til hennes skjønnhet. Han kastet sin montera opp til henne før han snudde seg og gikk mot tyren igjen.

El Cordobes utførte de siste passasjene midt på arenaen, stadig mer grasiøst og stadig nærmere hornene. Hver gang steg et urbrøl fra tilskuermengden, et mektig lydbrus som stykket opp den anspente stillheten passeringene foregikk i.

Til slutt gjorde matadoren seg klar til å gi nådestøtet rett nedenfor Isabellas plass. Da han siktet på oksen langs den lange, blanke klingen, grep Ramón henne hardt i armen: «Se,» hvisket han. «Han skal ta den recbiendo, den aller farligste metoden!» Og da oksen stormet fram i sitt siste, desperate angrep, lot El Cordobes være å løpe den i møte slik som før. I stedet sto han klippefast og bøyde seg inn over hornene da han ga nådestøtet. Estoque-korden kuttet en kraftig pulsåre, og blodet sprutet som en fontene.

På vei tilbake fra tyrefekterarenaen til hotellet sa ingen av dem et ord. De var som trollbundet av en halvreligiøs henførelse. Råskapen og blodet og den tragiske skjønnheten i forestillingen hadde ikke gjort dem nedstemt, men i stedet pirret dem til kanten av en slags åndelig lidenskap som higet etter utløsning. Isabella merket at Ramóns begjær var enda heftigere og mer ustyrlig enn hennes eget.

På soverommet deres, hvor dobbeltdørene og smijernsbalkongen ga utsikt mot hageanlegget til det gamle mauriske palasset, stilte Ramón henne midt på gulvet. Mens bladene på den gammeldagse viften roterte oppunder den høye himlingen, kledde han av henne som om det var et annet eldgammelt corrida-ritual. Da hun sto der i Evas drakt, knelte han fremfor henne og begravde ansiktet i den tette, varme puten av hår.

Hun kjærtegnet hodet hans med en ømhet som hun aldri hadde følt for noe annet menneske, men den ømheten var ispedd tungsinn og ydmykhet. Hun følte at en kjærlighet som denne var guddommelig, og at hun ikke var den verdig. Den var for sterk for vanlige dødelige.

Til slutt reiste han seg, løftet henne i favnen som et annet barn og bar henne til sengs. Det var som om det aldri hadde skjedd før, som om han hadde trengt ned til så hemmelige dyp i Isabellas sjel og legeme at ikke engang hun selv hadde visst om dem.

Tid og rom ble forvrengt der hun lå i Ramóns favn. Det varte et øyeblikk og en evighet, og hun svevet i den syvende himmel. Da hun så ham inn i de grønne øynene, skjønte hun med munter fryd at sjelen hans var koblet inn i hennes egen like dypt som kroppen hans var koblet inn i henne under hele den ufattelige odysséen. Da hun trodde at hun ikke kunne nå høyere, ikke klare seg lenger, da merket hun et utbrudd dypt inne i seg, varmt og rikelig som vulkansk lava.

Da det siste dagslyset ebbet ut og skumringen senket seg over rommet deres, var hun så utkjørt at hun verken orket å snakke eller røre seg. Det eneste hun hadde krefter til var å gråte av utmattelse og tilfredshet helt til søvnen innhentet henne.

*  *  *

Hele Isabellas verden var lysere og festligere nå som hun hadde Ramón.

London, den livligste og mest fascinerende av alle byer, ble det rene paradis på jord. Hun så alt gjennom en flimrende gulltåke av fryd. Hvert minutt sammen med ham var som en kostelig edelsten midt i det gullet.