Wilbur Smith

Dødens time

Wilbur Smith

Dødens time

Oversatt av Henning Kolstad

Denne boken er tilegnet juvelen i mitt liv, min kone Mokhiniso, med all min kjærlighet og takknemlighet over de frydefulle årene jeg har vært gift med henne.

Hun hadde sittet helt urørlig i godt over to timer, og nå følte hun et ubendig behov for bevegelse. Hver muskel i kroppen sitret etter å røre seg. Baken var følelsesløs, og hun hadde ikke fulgt rådene om å tømme blæren før de gikk i skjul. I dette mannfolk-følget ville det vært for pinlig, dessuten var hun fremdeles for nervøs i Afrikas villmark til å gå alene ut i krattet. Nå angret hun på sin egen blyghet.

Hun stirret ut gjennom kikkespalten i stråveggen på det primitive kamuflasjeskuret, speidet gjennom en smal, åpen tunnel som våpendragerne omhyggelig hadde ryddet, for selv den tynneste kvist kunne ødelegge retningen på et prosjektil som gikk tusen meter i sekundet. Tunnelen var seksti meter lang; avstanden var skrittet opp slik at kikkertsiktene kunne stilles helt nøyaktig.

Uten å bevege hodet rettet Claudia blikket mot faren, som ventet ved siden av henne i kamuflasjeskuret. Geværet hans lå an i en greinkløft foran ham, og høyrehånden lå lett på kolben. Han behøvde bare løfte våpenet noen centimeter opp til kinnet for å ta sikte.

Selv midt i alt ubehaget ble hun forbannet over tanken på at faren skulle avfyre det glinsende, uhyggelige våpenet. Men han hadde alltid fylt henne med voldsomme og motstridende følelser; alt han sa og gjorde vakte reaksjon hos henne. Han dominerte livet hennes, noe som både terget og besnæret henne. Hun prøvde bestandig å bryte vekk fra ham, men han trakk henne til seg igjen så lett som ingenting. Claudia skjønte at det der var hovedgrunnen til at hun i sitt tjuesjette år fremdeles var ugift, tross sitt utseende, tross sin skarpskodde karriere, og tross utallige frierier, hvorav minst to fra menn som hun mente seg forelsket i på det aktuelle tidspunkt. Årsaken var mannen som satt ved siden av henne. Hun hadde aldri funnet noen som tålte sammenlikning med faren.

Oberst Riccardo Monterro, soldat, tekniker, akademiker, gourmet, forretningsmann, multimillionær, idrettsmann, livskunstner, damenes drøm, sportsmenneske – tallrike betegnelser passet perfekt på ham, men ingen av dem beskrev mannen slik hun kjente ham. De beskrev ikke vennligheten og styrken hun var så glad i, de beskrev ikke hardheten og hjerteløsheten hun foraktet. De beskrev ikke hvordan han hadde behandlet Claudias mor, slik at hun endte som et forkastet alkoholvrak. Og Claudia skjønte at han var i stand til å knuse henne på samme vis, hvis hun lot seg overkjøre av ham. Han var som en tyr, og hun var som en matador. Han var farlig, og det var nettopp det som gjorde ham så tiltalende.

Enkelte kvinner faller alltid for virkelige sataner, var det noen som en gang hadde sagt til Claudia. I første omgang blåste hun bare av påstanden, men senere tenkte hun gjennom utsagnet og kom til at det delvis var riktig. Faren var så absolutt av den typen. En svær, brautende satan med romansk sjarm og brune øyne og skinnende hvite tenner. Han kunne synge som Caruso og sette til livs all den spaghetti hun overhodet klarte å dynge på tallerkenen hans. Men selv om han var født i Milano, var han først og fremst amerikaner, for Claudias besteforeldre hadde utvandret til Seattle fra Mussolinis Italia da Riccardo var smågutt.

Claudia hadde arvet farens trekk; øynene og tennene og den glansfulle olivenhuden, men hun prøvde å forstøte alle meningene hun foraktet hos ham. Hun gikk i stikk motsatt retning. Hun hadde valgt å studere jus som et direkte opprør mot den lovløse åren i ham, og hun støttet demokratene fordi faren var republikaner. Siden faren la så stor vekt på gods og gull, hadde Claudia bevisst takket nei til å tjene to hundre tusen dollar i året i den stillingen hun ble tilbudt etter sin glimrende juridikum. I stedet tok hun jobb ved Borgerrettsbyrået og nøyde seg med førti tusen dollar i året. Siden faren hadde kommandert en ingeniørbataljon i Vietnam og fremdeles snakket om «gulinger», frydet hun seg over å arbeide med Alaskas urbefolkning – ikke minst fordi det terget faren. Han kalte eskimoene for «gulinger» også. Men nå var hun blitt med ham til Afrika fordi han ba om det, og det verste var at han kom hit for å drepe dyr, og at hun var med på notene.

Hjemme viet hun all sin fritid til å arbeide vederlagsfritt for Alaskas Naturvernforening. Foreningen satset mesteparten av sine ressurser på å kjempe mot oljeutbyggingen og miljøskadene den medførte. Farens firma, Anchorage Redskap og Anlegg, var storleverandør av utstyr til boreriggene og rørledningsprosjektene. Claudia hadde staket ut sin kurs med bevissthet og beregning.

Men like fullt satt hun nå i et fremmed land og ventet underdanig på at faren skulle myrde et vakkert, vilt dyr. Hun ble kvalm av sitt eget dobbeltspill. De kalte denne ekspedisjonen en safari. Normalt ville det aldri falt henne inn å delta i noe så bestialsk, og i tidligere år hadde hun indignert avslått farens innbydelser til å bli med på slike turer. At hun hadde forandret mening denne gangen, skyldes ene og alene en hemmelighet hun fikk rede på noen få dager før avreisen. Dette kunne bli aller siste gang hun fikk sjanse til å være alene med ham. Den tanken var enda mer gruvekkende enn det utilgivelige foretagendet de nå holdt på med.

Herregud, tenkte hun, hva skal jeg gjøre uten ham? Hva blir det igjen av tilværelsen min når han er borte?

Da tanken slo henne, snudde hun på hodet og kikket seg over skulderen. Det var Claudias første bevegelse på to timer. Like bak henne i kamuflasjeskuret satt en annen mann, yrkesjegeren. Faren hadde jaktet sammen med denne mannen på ti-tolv tidligere safarier, men Claudia hadde ikke truffet ham før for fire dager siden, da de gikk av det sørafrikanske ruteflyet i Zimbabwes hovedstad Harare. Derfra hadde jegeren fløyet dem videre med sin tomotors Beechcraft Baron, fraktet dem ut til denne enorme, avsidesliggende jaktkonsesjonen like ved grensen mot Moçambique, et distrikt han leide av myndighetene i Zimbabwe.

Han het Sean Courtney. Riktignok hadde hun bare kjent ham i fire dager, men hun avskydde ham allerede som om hun skulle kjent ham hele livet. Ikke rart at tanken på faren uvilkårlig hadde fått henne til å kikke på denne jegeren. Her hadde hun et annet farlig mannfolk. Courtney var hard, ubarmhjertig og så infamt smukk at alle Claudias instinkter skrek advarende til henne.

Han så strengt på henne med skarpe, grønne øyne i det mørkebrune ansiktet, og smårynkene i øyekrokene snurpet seg i irritasjon over bevegelsen hennes. Han rørte henne på hoften med fingeren, en formaning om å sitte stille. Berøringen var lett, men hun kjente den foruroligende maskuline styrken i fingeren. Claudia hadde lagt merke til hendene hans før, hun hadde prøvd å ikke la seg imponere av den elegante formen deres. Slike hender kjennetegnet kunstnere og kirurger og drapsmenn, hadde hun tenkt den gangen, men nå ble hun ergerlig over den bydende berøringen. Hun følte seg seksuelt misbrukt. Igjen stirret hun fremover gjennom kikkespalten i gressveggen, kokende indignert. Hvordan våget han å røre henne! Punktet på hoften sved som om han skulle ha brennemerket henne med fingeren.

Tidligere på ettermiddagen, før de gikk fra leiren, hadde Sean forlangt at de skulle dusje og bade med en spesiell luktfri såpe som han delte ut. Han hadde bedt Claudia unngå enhver form for parfyme, og da hun kom tilbake til teltet etter dusjen, hadde en av leirtjenerne lagt frem nyvasket og nystrøket tøy til henne – kakiskjorte og langbukse.

«Disse store kattene kan lukte deg på tre kilometers hold i vær-dragets retning,» hadde han sagt til henne. Men nå, etter to timer i Zambezi-dalens varme, kjente hun såvidt lukten av ham der han satt like bak henne. Det var fersk mannfolksvette, og hun fikk en nesten uimotståelig trang til å røre seg i campingstolen. Hun ble rastløs av ham, men tvang seg til å sitte helt urørlig. Med ett grep hun seg i å puste dypt for å suge til seg de svake, sporadiske strei-fene av kroppslukten hans, men hun holdt ergerlig opp straks hun ble klar over det.

Noen desimeter fremfor henne begynte et blad langsomt å vri seg som en værhane der det hang i åpningen i gressveggen. Nesten øyeblikkelig merket hun den svake kveldsvinden.

Sean hadde plassert kamuflasjeskuret slik at fremherskende vindretning sto rett imot det, og nå førte værdraget med seg stanken av kadaveret. Åtet var en gammel bøffelku. Sean hadde plukket henne ut i en flokk på to hundre av de svære, sorte skapningene.

«Den gamle jenta har ikke vært fruktbar på lenge,» hadde han sagt til Claudias far. «Ta henne lavt i skulderen, rett gjennom hjertet.»

Det var første gang Claudia hadde sett et dyr bli drept med overlegg. Braket fra den grove riflen hadde sjokkert henne, men ikke så dypt som den glinsende røde blodspruten i solskinnet og det sørgmodige dødsrautet til den gamle kua. Hun hadde gått tilbake til den åpne Toyota jaktbilen og satt seg alene i forsetet, kaldsvett og kvalm, mens Sean og sporfinnerne hans slaktet kadaveret.

De hadde heist kadaveret opp i de nedre greinene på et villfikentre ved hjelp av vinsjen foran på Toyotaen, og det ble lange diskusjoner mellom Sean og sporfinnerne da de skulle finne den riktige høyden. Poenget var at en fullvoksen løve skulle kunne reise seg på to og nå kjøttet, men det måtte ikke henge så lavt at en løveflokk kunne sverme rundt det og ete det opp i en eneste bordsetning. Åtet måtte være så vanskelig tilgjengelig at de store kattene bare tok noen jafs før de gikk videre for å finne annen kost.

Dette hadde skjedd fire dager tidligere, og allerede da hadde de blågrønne spyfluene kommet svermende etter lukten av ferskt blod. I mellomtiden hadde varmen og fluene gjort sitt, og Claudia skar en neserynkende grimase da eimen kom drivende med vinden. Lukten la seg formelig som slim over tunge og gane. Hun stirret mot kadaveret i treet, og syntes nesten hun så hvordan den svarte hammen bølget og pulserte over myriadene av mark som mesket seg inne i kjøttet.

«Herlig,» hadde Sean bemerket da han luktet på åtet før de gikk inn i skjulestedet. «Akkurat som en moden camembert. Ingen katt innenfor ti-tjue kilometers hold kan motstå den duften.»

Mens de ventet hadde solen sunket trett nedover himmelhvelvingen, og nå var fargene i terrenget blitt rikere enn de var under den grelle, hvite middagssolen.

Det svale draget i kveldsvinden trakk fuglene ut av den hete-lammede passiviteten. Fra skogbunnen borte ved bekken skrek en lourie «Kok! Kok! Kok!» med rusten papegøyerøst, og i greinverket rett over dem surret et par glinsende blanke solfug-ler travelt omkring mellom treets blomster, hvor de hengte seg opp-ned og suget nektar. Claudia løftet litt på hodet og betraktet dem med intens fryd. Hun var så nær at hun så rørtungene som boret seg dypt ned i de gule blomstene, men de små fuglene brydde seg ikke om henne, de tedde seg som om hun hørte med til treet.

Hun satt fremdeles og studerte fuglene da hun merket hvordan anspentheten plutselig bredte seg i kamuflasjeskuret. Faren hadde stivnet til og strammet grepet om geværet en smule. Opphisselsen hans var nesten til å ta og føle på. Han stirret gjennom kik-kespalten, men Claudia så ingenting, og Claudia stirret like intenst, men hun så ikke hva som hadde opphisset ham. I kanten av synsfeltet ante hun at Sean Courtney uhyre varsomt snek hånden frem og grep faren avvergende om albuen.

Så hørte hun Sean hviske dempet, lavere enn vindens sus. «Vent,» sa han.

De ventet hoggende rolig mens tiden slepte seg hen – ti minutter, tjue.

«Til venstre,» hvisket Sean, og det kom så uventet at hun skvatt av den knapt hørbare mumlingen. Hun flyttet blikket mot venstre, men så ingenting. Hun stirret til øynene sved og hun ble nødt til å blunke tårene unna. Enda en gang speidet hun, og denne gangen så hun noe røre seg som skodde eller røyk, noe brunt som strøk gjennom det lange, solsvidde gresset.

Brått og dramatisk kom et dyr ut på den åpne plassen nedenfor kadaveret i fikentreet.

Claudia gispet og holdt pusten. Dette var det vakreste dyr hun i sitt liv hadde sett. En svær, praktfull katt, større enn hun i sin villeste fantasi hadde ventet, smekker og gyllen og glansfull. Den snudde på hodet og så rett mot henne. Hun så at halsen hadde en dus, fløtegul tone, og det lange, hvite kinnskjegget skinte i solen. Ørene var runde, prydet med svarte, spisse hårdusker, og de sto rett opp i lyttestilling. De gule øynene var skinnende harde og uforsonlige som månestein; pupillene trakk seg sammen til svarte pilspisser da dyret stirret bortover den langsmale rydningen og rett mot veggen på kamuflasjeskuret.

Claudia holdt fortsatt pusten. Hun ble stiv av spenning og skrekk da katten stirret på henne. Først da den snudde på hodet og kikket opp på kadaveret i treet, pustet Claudia ut med et lavt, stakkåndet stønn.

Ikke drep den, holdt hun på å rope rett ut. For himmelens skyld, ikke drep den! Men til sin store lettelse så hun at faren ikke hadde rørt en muskel, og at Sean fortsatt holdt ham avvergende om albuen.

Først da gikk det opp for henne at dette var en hunn, en løvinne. Den hadde ingen manke. Claudia hadde hørt nok på samtalene rundt leirbålet til å vite at de bare jaktet på en fullmanket hannløve, og at det var store bøter for å skyte en løvinne, til og med fengselsstraff. Hun slappet litt av og nøt stunden fullt ut, gledet seg over dette dyrets fantastiske prakt. Men Claudia hadde mer fryd i vente. Nå så løvinnen rett mot henne igjen, og da den endelig følte seg trygg på at ingen fare truet, åpnet den kjeften og utstøtte en lav, mjauende kallelyd.

Nesten med det samme kom ungene tumlende ut på rydningen. Det var tre stykker, myklodne som barneleker og med mørke ungeflekker i pelsen. De snublet i poter som var altfor store for de små skrottene, og etter et øyeblikks nøling kastet de seg ut i en ståkende lekekamp; de brøt og tumlet over hverandre med hissig knurring.

Uten å ense dem reiste løvinnen seg på bakbena og gikk løs på det opphengte kadaveret. Hun stakk hodet i den åpne bukhulen, hvor innmaten var sløyet ut, og ga seg til å ete. Raden av svarte brystvorter langs løvebuken sto stive, og pelsen rundt dem var våt av ungeslevje. Hun hadde ikke avvent kullet ennå, og avkommet lekte i vei uten å bry seg om at hun åt.

Da kom en løvinne til ut på rydningen, fulgt av to halvvoksne unger. Denne løvinnen var atskillig mørkere, nesten blå langs ryggen, og pelsen var full av gamle arr – minner om et langt livs jakt, merker etter horn og klover. Halvparten av det ene øret var avrevet, og ribbena vistes tydelig gjennom det arrete skinnet. Hun var gammel, denne løvinnen. De to halvvoksne ungene som fulgte henne ut på rydningen var nok det siste kullet hun ville få. Til neste år, når ungene hadde gått fra henne og hun var for svak til å holde følge med flokken, ville hyenene ta henne. Men foreløpig levde hun videre på sitt forråd av sluhet og erfaring.

Hun hadde latt den unge løvinnen gå først til åtet, for hun hadde sett to maker bli drept i nettopp en slik situasjon, under et saftig kadaver som hang i et tre, og hun stolte ikke på det. Hun begynte ikke å ete, men lusket hvileløst rundt på rydningen og pisket med halen. Rett som det var stanset hun og stirret konsentrert langs den åpne banen mot stråveggen på kamuflasjeskuret.

De to halvvoksne ungene hennes satt på baken og kikket lengselsfullt opp på kadaveret mens de knurret av sult og frustrasjon, for kjøttet var åpenbart utenfor rekkevidde for dem. Til slutt gikk den djerveste av dem litt unna, tok fart og bykset opp mot åtet. Den klorte seg til kjøttet med forpotene og prøvde å glefse i seg en rask munnfull mens bakbena hang i løse luften, men den unge løvinnen snerret mot den og ga den noen harde dask. Det endte med at den falt på ryggen, kavet seg på bena igjen og lusket unna.

Den eldste av de to løvinnene gjorde ikke tegn til å beskytte ungen sin. Slik var løveflokkens lov: De fullvoksne jegerne, de mest verdifulle medlemmene i flokken, hadde førsterang til maten. Flokken var avhengig av styrken deres for å overleve. Først når disse hadde ett seg mette, kunne de yngre gå løs på maten. I magre tider, når det fantes lite vilt eller når åpent lende gjorde det vanskelig å jakte, kunne de yngste ofte sulte ihjel. I slike tilfeller ble ikke de voksne løvinnene fruktbare igjen før det atter var nok av vilt å finne. På den måten klarte flokken seg gjennom dårlige tider.

Den irettesatte ungen smøg tilbake og satte seg ved siden av tvillingen sin under kadaveret. Snart begynte de to å slåss ivrig om slintrene som løvinnen sølte fra det høythengende kadaveret.

En gang gikk løvinnen ned på alle fire, tydelig plaget, og Claudia så til sin gru at hvit mark fra det råtne kjøttet myldret over hele hodet hennes. Løvinnen ristet seg, og marken skvatt til alle kanter som ris. Hun løftet forpotene og krafset seg hektisk i ørene for å bli kvitt noen feite mark som prøvde å krype inn der. Til slutt strakte hun hals og satte i et kraftig nys som blåste levende mark ut av neseborene.

Dette tok de minste ungene som en innbydelse til å leke, eller til å ete. To av dem kastet seg mot hodet hennes og prøvde å henge seg i ørene, mens den tredje pilte under buken på henne og bet seg fast i en brystvorte, hvor den hang som en annen brun, lubben igle. Løvinnen enset dem ikke; hun reiste seg på bakbena igjen og fortsatte å ete. Ungen i brystvorten klarte å klamre seg fast noen sekunder til, så falt den mellom bakpotene til moren, som trampet på tassens verdighet da hun bykset og slet i åtet. Ungen krøp ut mellom bakbena hennes, slukkøret og pjusket og støvete.

Claudia kniste; hun klarte ikke å dy seg, men hun prøvde å dempe lyden med begge hender. Øyeblikkelig ga Sean henne en hard dult i de nedre ribbena.

Det var bare den gamle løvinnen som reagerte på knisingen. Resten av flokken var for opptatt, men løvinnen krøp sammen, la ørene flate mot hodet og stirret stivt langs den smale rydningen inn mot kamuflasjeskuret. Det blikket gjorde kort prosess med Claudias lattermildhet, og hun holdt pusten.

Hun kan ikke se meg, tenkte Claudia uten overbevisning. Hun kan da umulig se meg? Men i flere lange sekunder stirret det gule, gjennomborende blikket rett i øynene på henne.

Så reiste løvinnen seg brått og smatt inn i det tette krattet bortenfor treet hvor åtet hang. Hun beveget seg som en slange; buktet og gled gjennom kjerret. Claudia slapp pusten langsomt ut og svelget av lettelse.

Mens resten av flokken boltret seg og basket og åt under åte-treet, gled solen nedenfor tretoppene. Dermed var den korte, afrikanske skumringen over dem.

«Hvis det er en hann med dem, dukker han opp nå,» hvisket Sean lavt. Natten var kattenes tid; i mørket ble de djerve og ville. Og nå svant lyset så fort at de så forandringen fra øyeblikk til øyeblikk.

Claudia hørte noe utenfor stråveggen i skjulet; et vesen som raslet stilt gjennom langt gress, men villmarken var full av slike lyder. Claudia brydde seg ikke engang med å snu på hodet. Men i neste øyeblikk hørte hun en klar og umiskjennelig lyd. Det var luskende skritt, tunge, men dempede, og uhyggelig nær. Claudia frøs nedover ryggen og snudde raskt på hodet.

Hun satt med venstre skulder trykket mot stråveggen, og et sted var det en to centimeters glippe i gressflettingen. Hun hadde øynene i høyde med spalten, og utenfor så hun noe som rørte seg. Til å begynne med skjønte hun ikke hva hun så, men plutselig forsto hun at det var glatt, gyllengul pels, en liten detalj av et dyr som sto kloss inntil stråveggen på den andre siden. Hun stirret skrekkslagen på den gulbrune pelsen som gled forbi, og nå hørte hun snusende dyrepust rett utenfor spalten.

Instinktivt grep hun bak seg med den ledige hånden, men uten å ta blikket fra spalten. Et hardt, kjølig grep lukket seg om hånden hennes. Berøringen som hadde ergret henne for bare noen minutter siden, virket nå mer beroligende enn hun hadde trodd var mulig. Hun undret seg ikke engang over at hun hadde grepet etter Seans hånd i stedet for farens.

Hun stirret gjennom spalten, og plutselig så hun et annet øye på utsiden, et svært, rundt øye, glinsende som gul agat, et grusomt, umenneskelig øye. Det blunket ikke, stirret bare stivt og gjennomborende på henne med en svart, følelsesløs pupill, bare en håndsbredd fra fjeset hennes.

Et skrik presset seg opp gjennom halsen, men strupen snørte seg. Hun higet etter å sprette opp, men det fantes ikke kraft i bena. Den sprengte blæren lå som en stein i underlivet, og Claudia rakk ikke å styre seg før noen varme dråper hadde piplet ut. Det stanset henne, for ydmykelsen ble sterkere enn skrekken, og hun knep lårene sammen mens hun klamret seg til Seans hånd og stirret på det gule, grusomme øyet.

Løvinnen snuste høylydt igjen, og Claudia skvatt lydløst, men hun holdt seg i sjakk. Jeg skal ikke skrike, tenkte hun.

Igjen snuste løvinnen utenfor stråveggen. Hun fikk menneskelukt i neseborene, og utstøtte et eksplosivt snøft som nesten fikk gressveggen til å dirre. Claudia stanset skriket i halsen før en eneste lyd slapp ut. Så forsvant det gule øyet fra spalten, og hun hørte store poter luske rundt kamuflasjeskuret.

Claudia snudde på hodet for å følge lyden, og dermed så hun rett i ansiktet på Sean. Han smilte. Det var det som sjokkerte henne etter skrekkopplevelsen hun nettopp hadde vært gjennom; dette fandenivoldske fliret om leppene og overlegenheten i de grønne øynene. Han lo av henne. Da sluknet Claudias redsel, og raseriet blusset opp.

Det svinet, tenkte hun. Det hersens arrogante svinet! Hun skjønte at fjeset var blekt og øynene oppspilt av skrekk, og hun ble forbannet over sin egen reaksjon, forbannet over at han var vitne til den.

Hun hadde mest lyst til å rykke hånden ut av grepet hans, men fortsatt hørte hun den mektige katten der ute, den lusket rundt like inntil skuret. Og selv om hun ikke kunne fordra Sean Courtney, skjønte hun at hun ville miste fatningen hvis hun ikke holdt ham i hånden. Hun beholdt grepet, men snudde hodet i retning av løvelydene, slik at han ikke skulle se fjeset hennes.

Løvinnen passerte foran kamuflasjeskjermen. Gjennom kikkhullet så Claudia den gylne skrotten stryke raskt forbi, så var den ute av syne igjen. Hun så også at den unge løvinnen og avkommet hennes hadde forsvunnet i krattet, advart av varselsnøftet. Det var tomt på fellingsplassen under åtet.

Nå svant lyset raskt. Om få minutter ville det bli mørkt, og tanken på det udyret i stummende mørke var nesten ikke til å holde ut. Sean stakk hånden over Claudias skulder og trykket noe lite og hardt mot leppene hennes. Et øyeblikk strittet hun imot, men så gapte hun og lot ham stikke det inn i munnen. Det var en bit tyggegummi.

Det må ha rablet for fyren, tenkte hun. Tyggegummi i en sådan stund?

Men da hun bet i biten, merket hun at hun var knusktørr i munnen, som om hun skulle ha bitt i en grønn daddelplomme. Peppermyntesmaken fikk spyttutviklingen i gang igjen, men hun var så forbannet på ham at hun ikke følte noen takknemlighet. Han hadde skjønt at hun måtte være tørr i munnen av skrekk, og det terget henne verre.

Løvinnen knurret i tusmørket bak skuret, og Claudia tenkte lengselsfullt på Toyotaen som sto parkert et par kilometer unna. Som ved tankeoverføring nevnte faren det samme for Sean: «Når ba du våpendragerne komme med bilen?»

«Når det blir slutt på skytelyset,» svarte Sean lavt. «Om et kvarter, kanskje tjue minutter.»

Løvinnen hørte stemmene og knurret truende.

«Frekk jente, det der,» bemerket Sean muntert. «Ordentlig snerremerr.»

«Hysj!» hveste Claudia. «Vær stille, ellers finner hun oss!»

«Å, hun vet at vi er her nå,» svarte Sean. Han hevet stemmen til et rop. «Vekk med deg, ditt gamle drog, pell deg tilbake til ungene dine!»

Claudia rykket hånden ut av grepet på ham. «Gi deg før vi blir drept, for svingende!»

Men menneskeropet hadde skremt katten, og i flere minutter ble det stille utenfor gressveggen. Sean tok opp den korte, stygge, dobbeltløpede riflen som sto lent mot veggen like ved; en .577 Nitro Express. Han la våpenet i fanget, åpnet brekklademekanis-men, dro de tykke messingpatronene ut av kamrene. I stedet stakk han inn to andre fra hempene på venstre jakkeslag. Det var et lite overtroisk ritual han hadde, denne byttingen av patroner. Det gjorde han alltid rett før selve jakten begynte.

«Hør nå godt etter, Capo,» sa han til Riccardo. «Hvis vi skyter den gamla uten god grunn, vil viltstelldirektoratet inndra lisensen min. ‘God grunn’ er når hun allerede har gnagd armen av noen, ikke før. Er det klart?»

Riccardo nikket. «Oppfattet.»

«Ikke skyt før jeg sier fra, ellers skal jeg Gud hjelpe meg skyte deg ned.»

De smilte til hverandre i det duse tusmørket. Claudia skjønte til sin fortørnelse at de likte seg. De to rabiate stutene moret seg faktisk.

«Det blir bekmørkt før Job kommer med bilen, og da kan han ikke kjøre helt frem hit. Vi må gå ned og møte ham på elvebredden. Du får gå først, Capo, og deretter kommer Claudia, hun holder seg mellom oss. Hold dere tett samlet. Og hva dere enn gjør, så ikke løp! Legg for Guds skyld ikke på sprang!»

Da hørte de løvinnen igjen, hun lusket stille omkring dem. Hun knurret igjen, og øyeblikkelig kom det svar fra den andre siden av skjulet. Den unge løvinnen var der ute nå.

«Hele gjengen har møtt opp,» bemerket Sean. Menneskestemmene og den gamle løvinnens knurring hadde tilkalt resten av flokken, og jegerne var selv blitt jaget vilt. De satt fanget i kamuflasjeskuret. I mellomtiden var det blitt nesten helt mørkt; solnedgangen var bare et matt rødskjær over vesthorisonten nå.

«Hvor blir det av bilen?» hvisket Claudia.

«Den kommer,» forsikret Sean, men i det samme skiftet han tonefall. «Dukk!» kommanderte han skarpt. «Hiv dere ned!» Claudia hadde ikke hørt en lyd, men hun kastet seg ut av campingstolen og krøp sammen på bakken.

Løvinnen hadde sneket seg nesten lydløst frem til skjermveggen, og nå kastet hun seg mot den. Hun brølte rasende og rev i den skrøpelige veggen med forlabbene. Claudia skjønte til sin gru at udyret kom inn rett over henne.

«Ligg lavt,» ropte Sean heftig og løftet den dobbeltløpede riflen akkurat idet veggen revnet.

Han fyrte av; smellet slo nesten pusten ut av dem, og munningsglimtet lyste opp som en blitzlampe inne i skuret.

Han har drept udyret, tenkte Claudia. Tross sin motvilje mot jakt følte hun en viss skamfull lettelse, men den varte ikke lenge. Hun hørte løvinnen storme ut i krattet med hissige snerr.

«Du bommet,» bebreidet hun stakkåndet. Kruttrøyken rev i nesen.

«Prøvde ikke å treffe.» Sean brakk opp geværet og satte inn en ny patron fra hempene på jakkeslaget. «Bare et skremmeskudd.»

«Nå kommer bilen, gitt.» Riccardos tone var like rolig og ubekymret. Børseskuddet sang fremdeles i ørene på Claudia, men hun ante likevel den fjerne duren fra Toyotaens dieselmotor.

«Job hørte skuddet, så han kommer før tiden.» Sean reiste seg. «Jaha, da får vi gjøre oss klar til å gå.»

Claudia reiste seg ivrig, men da hun kikket over skjermveggen på det takløse kamuflasjeskuret og betraktet den mørke, skumle skogen rundt dem, husket hun stien ned til det tørre elveleiet de brukte som kjørevei. De ble nødt til å gå nesten en halv kilometer gjennom nattemørket for å komme frem til bilen og tryggheten. Hun krympet seg ved tanken.

I skogen mindre enn femti meter unna brølte løvinnen.

«Hørt sånn bråkebøtte,» humret Sean. Han tok Claudia i albuen og leide henne til døren. Denne gangen prøvde hun ikke å trekke seg unna; tvert imot klamret hun seg til armen.

«Ta tak i beltet til Capo.» Forsiktig løsnet han Claudias grep og førte hånden hennes til farens korsrygg.

«Hold fast i beltet,» formante han henne. «Og uansett hva som skjer, må du ikke finne på å løpe. Da drar du dem på deg momentant. Det blir som katt og mus, de kan ikke motstå fristelsen.»

Sean tente lommelykten. Det var en stor, sort Maglite, men selv en så kraftig stråle virket sped da den sveipet rundt dem i den endeløse skogen. Refleksøyne som glimtet i lyskjeglen, de skinte som truende stjerner, mange øyne der ute i den mørke bushen. Umulig å skjelne ungene fra de fullvoksne løvinnene.

«Nå går vi,» sa Sean stillferdig, og Riccardo bega seg bortover den smale stien med Claudia på slep.

De gikk langsomt og holdt seg tett samlet. Riccardo holdt vakt fremover, væpnet med sitt noe lettere gevær, og Sean voktet bakover med lommelykten og det grove våpenet.

Hver gang lyktekjeglen strøk over glimtende kattøyne i mørket, virket de litt nærmere enn forrige gang. Til slutt kunne Claudia ane dyrene bak de lysende øynene. De var bleke som møll i lykteskinnet, kjappe og rastløse der de kretset rundt menneskegruppen. Begge løvinnene nærmet seg nå, de smøg raskt gjennom kjerret og studerte menneskegruppen intenst, men de vendte hodet unna hver gang de fikk den kraftige lyskjeglen i øynene.

Stien var bratt og ujevn – og lang, nervepirrende lang. Claudia verket av utålmodighet for hvert skritt hun snublet avsted bak faren. Hun så ikke etter hvor hun tråkket, stirret bare på de lyse katteskikkelsene som paraderte rundt dem.

«Nå kommer Snerremerra,» advarte Sean lavmælt da den gamle løvinnen tok mot til seg og kom rusende ut av mørket. Hun gryntet som et damplokomotiv; øredøvende gufs av lyd som strømmet opp gjennom halsen og ut gjennom den åpne kjeften mens halen pisket som en svepe. De stoppet i en tett samlet gruppe, og Sean rettet både lykten og geværet mot den angripende løven.

«Ha deg vekk!» ropte han til henne. «Forsvinn med deg!» Men løvinnen lot seg ikke skremme, hun kom rusende med ørene flatt mot skallen og tungen krøllet mellom lange, gule huggtenner.

«Tsju, Snerremerr!» brølte Sean. «Jeg skyter deg rett i synet, ditt naut!»

Hun avbrøt angrepet i aller siste øyeblikk, bråstoppet på skli ende forben bare tre meter fra dem, og støvet virvlet rundt henne i lykteskinnet.

«Forsvinn!» kommanderte Sean strengt. Da rettet løvinnen opp ørene og travet lydig ut i skogen igjen.

«Det der var bare et skinnangrep,» humret Sean. «Hun ville se om vi lot oss skremme.»

«Hvordan kan du vite det?» Claudias stemme var hissig og ustø, det hørte hun selv.

«Halen. Så lenge hun vifter med den, er det bare finting. Men kommer hun med stiv hale, skal du ha takk.»

«Der har vi bilen,» sa Riccardo, og de så Toyotaens frontlykter gjennom skogen da den kom humpende langs det tørre elveleiet nedenfor.

«Takk og pris,» mumlet Claudia.

«Det er ikke over ennå,» påpekte Sean da de fortsatte nedover stien. «Vi har fortsatt Knurreguri å passe oss for.»

Claudia hadde glemt den yngste løvinnen, og nå så hun seg fryktsomt rundt mens hun tumlet etter faren med godt tak i beltet hans.

Omsider nådde de ned til elvebredden, hvor de fikk fullt lys fra lyktene på Toyotaen – den sto bare tretti meter unna med motoren i gang. Bak lyktene skimtet Claudia hodene til sporfinnerne i forsetet. De var så nær, så forlokkende nær, og plutselig kunne hun ikke styre seg lenger. Claudia slapp farens belte og løp mot bilen, spurtet vilt gjennom den hvite, løse elvesanden.

«Hersens idiot!» hørte hun Sean rope bak seg.

Og i neste øyeblikk kom det et uhyggelig, gryntende brøl da løvinnen gikk til angrep. Claudia kastet et blikk til siden mens hun løp, og den mektige katten var nesten over henne, den kom skrått inn fra det høye sivet langs elvefaret. Hun var kolossal og gulblek i lyset fra Toyotaen, kjapp som en slange, og Claudias mage knøt seg da hun hørte brølet. Bena slepte halvlammet gjennom den dype sanden.

Claudia så at løvinnen holdt halen stiv som et spett, og selv midt i skrekken husket hun hva Sean hadde sagt. En eneste klar, iskald tanke sto i hodet på henne: Denne gangen stopper hun ikke. Denne gangen dreper hun meg.

Det gikk et uerstattelig øyeblikk før Sean oppdaget at Claudia hadde løpt. Han rygget forsiktig nedover den bratte stien mot elvefaret, med lykten i venstre hånd og geværet i høyre. Han holdt riflen i pistolgrepet, med dobbeltløpet skrådd opp mot skulderen og tommelen på sikringsknappen. Hele tiden holdt han øye med den gamle løvinnen som krøp på buken mot dem der ute i mørket, men han var sikker på at hun bare viste halvhjertet aggresjon nå, etter at han holdt kaldt stand mot skinnangrepet hennes. To av ungene satt i gresset et godt stykke bak henne og fulgte forestillingen med store øyne og freidig fascinasjon, men de hadde ikke mot til å delta. Sean skjønte at det først og fremst var den unge løvinnen de hadde å frykte akkurat nå, men henne hadde han mistet av syne, for sivkrattet var høyt og tett.

Sean hadde kjent at Claudia dultet mot hoften, men trodde hun bare hadde snublet, skjønte ikke at hun hadde dyttet borti ham da hun snudde seg og løp. Han sveipet lyktekjeglen over sivkrattet og speidet etter den yngste løvinnen, og først da hørte han Claudias løpende fottrinn i den sukkeraktige elvesanden. Han kastet seg rundt og fikk se henne alene der ute i det tørre elvefaret.

«Hersens idiot!» ropte han rasende. Jenta hadde vært en stadig kilde til irritasjon og uenighet helt siden hun kom for fire dager siden. Nå hadde hun handlet stikk i strid med formaningene hans, og han skjønte øyeblikkelig at han kom til å miste henne; det sto klart for ham allerede før løvinnen gikk til angrep. Å få en klient drept eller maltraktert var den svarteste skam som kunne ramme en yrkesjeger. Det betydde slutten for hans karriere, slutten på tjue års slit og strebing.

«Hersens idiot!» Sean la all sin bitterhet i ropet etter den løpende skikkelsen. Han brøytet seg forbi Riccardo, som sto sjokklammet foran ham på stien, og akkurat da var det at løvinnen buste ut av sivkrattet hvor hun hadde ligget på lur.

Elvefaret var strålende opplyst av billyktene, så Sean slapp lommelykten og løftet geværet med begge hender, men han fikk ikke skutt. Vinkelen var gal, jenta var mellom ham og løvinnen. Claudia løp klosset gjennom den sugende sanden, med ansiktet vendt bort fra ham for å følge med i angrepet, og armene pumpet febrilsk i vill utakt med skrittene.

«Dukk!» ropte Sean. «Kast deg flatt overende!» Men hun løp videre og blokkerte skuddlinjen, mens løvinnen raste mot henne så sanden sprutet rundt de mektige potene, hvor klørne allerede var stukket ut. Rovdyret gryntet og brølte for hvert skritt, og halen sto stivt i været.

I skinnet fra billyktene var silhuettene av jente og katt svarte og groteske mot den hvite sanden. De nærmet seg hverandre raskt, og Sean så løvinnen samle seg til spranget. Han fulgte hjelpeløst med gjennom det åpne geværsiktet, kunne ikke skille dem, hadde ingen mulighet for å skyte løven uten å treffe jenta.

I siste øyeblikk snublet Claudia; frykten gjorde henne så mo i knærne at bena sviktet under henne, og med et desperat hyl gikk hun nesegrus i sanden.

Øyeblikkelig rettet Sean siktet mot løvinnens fløtegule bringe. Med dette geværet kunne han treffe to mynter som ble kastet samtidig i luften på tretti skritts hold, den ene med venstre løp og den andre med høyre, begge fikk seg en kule før de falt ned igjen. Med dette geværet hadde han felt leopard, løve, neshorn, bøffel, elefanter i hundrevis – og mennesker, mange mennesker i den tiden geriljakrigen raste i Rhodesia. Han trengte aldri mer enn ett skudd. Nå var siktelinjen klar, han kunne med fullkommen sikkerhet sende et femti grams hulspisset, ekspanderende prosjektil tvers gjennom løvinnen fra bringe til halerot. Det ville bli slutten for katten, og for safarien, og antakelig for lisensen hans. I beste fall ville det innebære flere måneder med etterforskning og rettssak. En død løvinne ville påkalle myndighetenes fulle vrede; han ville få viltstelldirektoratet på nakken med det samme.

Løvinnen var nesten over jenta som lå nesegrus, det gjensto bare noen ørsmå meter, men Sean senket siktet. Det var en forferdelig risiko å ta, men han var glad i risiko. Han spilte hasard med jentas liv, rasende som han var på henne. Hun fortjente å bli utsatt for den faren.

Sean skjøt i sanden en halvmeter foran løvinnens åpne gap. Det grove, tunge prosjektilet pløyde seg inn og slo opp en kaskade av sand, en kompakt skur av hvite korn som et øyeblikk omsluttet hele rovdyret. Løvinnen fikk sand i kjeften og suget kornene helt ned i lungene da hun brølte, hun fikk sand i øyne og nesebor, en sviende sprut som blindet og forvirret henne, og hun avbrøt angrepet momentant.

Sean styrtet frem med det andre løpet skuddklart, men det ble ikke nødvendig. Løvinnen skvatt tilbake som om hun hadde brent seg, reiste seg på bakbena og gned forlabbene mot de sand-skadde øynene, veltet overende og bykset opp igjen, så satte hun avgårde og tørnet bardus mot den steile elvebredden. Hun tumlet og falt, kavet seg på bena og strøk videre på vill flukt. De forpinte brølene svant i det fjerne.

Sean nådde frem til Claudia, la armen rundt henne og dro henne opp. Bena bar henne ikke, og han måtte bære og slepe henne bort til Toyotaen, hvor han lempet henne inn i forsetet.

Samtidig kastet Riccardo seg inn i baksetet. Sean hoppet opp på stigbrettet og holdt seg fast, og med den ledige hånden holdt han geværet som en pistol. Han rettet det ut mot mørket, rede for et nytt angrep.

«Kjør!» ropte han til Job, og matabele-sporfinneren slapp ut klutsjen. De raste langs elvefaret, humpet og spratt over ujevn grunn.

Ingen sa noe på nærmere et minutt, ikke før de hadde kjørt opp av elvefaret og inn på en jevnere vei. Da brøt Claudia tausheten, lavmælt og halvkvalt: «Hvis jeg ikke får tisse nå med det samme, revner jeg på langs.»

«Vi kan jo alltids sikte deg mot Snerremerra som et brannslukningsapparat og spyle henne vekk,» forelso Sean kaldt, og i baksetet brølte Riccardo av latter. Claudia gjennomskuet anspentheten og den nervøse lettelsen i farens latter, men like fullt ergret hun seg bittert over den. Den forverret ydmykelsen hun hadde vært utsatt for.

Da de kom til leiren etter en times kjøring, hadde Claudias leirtjener fylt dusjen med kokvarmt vann. Dusjen besto av et åtti liters oljefat opphengt i greinene på et mopanetre, en flettet strå-skjerm og et betonggulv, men oversiden var åpen mot stjernehimmelen.

Claudia sto under den dampende spruten og dusjet seg lyserød. Hun merket hvordan ydmykelsen og adrenalinkvalmen litt etter litt vek plassen for det velværet man føler etter å ha kommet velberget gjennom ytterste livsfare.

Mens hun såpet seg inn og laget mengder av tykt skum, hørte hun på Sean i det provisoriske treningsanlegget bak teltet hans. Avstanden var femti meter, men hun hørte tydelig den jevne, hvesende pusten mens han slet med vektene. Han hadde ikke skoftet en eneste treningsøkt i løpet av de fire dagene hun hadde vært i leiren, uansett hvor lang og hard dagens jakt hadde vært.

«Rambo!» Hun smilte foraktelig over den maskuline innbilskheten hans, men flere ganger i løpet av de siste dagene hadde hun grepet seg i å kaste stjålne blikk på de muskuløse armene, på den flate myndemagen og endog på baken hans; den var rund og hard som et par strutseegg i kortbuksen.

Leirtjener Moses bar lykten foran henne og fulgte henne tilbake fra dusjen. Hun gikk i silkeslåbrok, og med et håndkle viklet som turban om håret. Han hadde lagt frem middagsantrekket for henne – kakibukse, Gucci T-trøye og moskitostøvletter i strutseskinn, akkurat det hun selv ville valgt. Moses vasket skittentøy-et hennes hver dag, og han var perfeksjonist med strykejernet. Langbuksen var så stivpresset at den knitret da hun tok den på, og Claudia følte seg enda mer vel.

Hun ga seg god tid med å tørke og børste håret. Med kunstnerisk hånd la hun en snev av sminke og leppestift, og velværet steg til nye høyder da hun beundret resultatet i speilet.

«Se det, ja,» mumlet hun fornøyd og gikk ut til leirbålet, hvor mannfolkene allerede satt samlet. Kry la hun merke til hvordan praten stilnet og karene snudde seg beundrende mot henne. Sean reiste seg fra campingstolen og tok imot henne med de tåpelige britiske manerene som ergret henne slik.

«Sett deg!» Hun prøvde å høres brysk ut. «Du behøver ikke sprette opp og ned hele tiden.»

Sean smilte uanfektet. Ikke verd å vise hvor grundig hun klarer å terge meg, tenkte han og trakk frem en campingstol for henne. Claudia satte seg med moskitostøvlettene mot bålet.

«Hent en forfriskning til donnaen,» sa Sean til oppvarteren. «Du vet hvordan hun vil ha den.»

Oppvarteren serverte drinken på sølvbrett. Den var perfekt. En skvett Chivas-whisky i krystallglass, bare såvidt nok til å tone sodaen, og mengder av is. Oppvarteren var kledd i snøhvit kanza-kjortel som rakk langt nedenfor knærne, med dyprødt skjerf over skulderen som tegn på at han var selve hovmesteren, og en dyp-rød fez på hodet. De to underordnede kelnerne hans sto respektfullt i bakgrunnen, også de i hvit kjortel og rød fez. Claudia var litt beklemt over å ha tjue tjenere til å ta seg av tre personer; det var så overdådig og imperialistisk og undertrykkende. De levde da i 1987, for svingende, og kolonitiden var forlengst over – men whiskyen var fortreffelig, det kunne ikke benektes.

«Du venter vel at jeg skal takke deg for å ha reddet livet mitt,» sa hun og tok en slurk.

«Langt ifra, snuppa mi.» Sean hadde raskt oppdaget at hun ikke fordro å bli tiltalt på den måten. «Jeg venter ikke engang at du skal be om unnskyldning for den groteske dumheten. Oppriktig talt var jeg reddest for at jeg skulle bli nødt til å skyte løvinnen. Det ville vært virkelig tragisk.»

De ordfektet ledig og drevent, og Claudia hadde en viss moro av det. Hun frydet seg hver gang hun fikk inn et stikk som han ikke klarte å parere; det var morsommere enn en frisk batalje i rettssalen. Hun ble faktisk litt skuffet da hovmesteren kom og ga en høytidelig beskjed: «Sjøkkensjefen si middag den være klar, mambo.» Sean tok dem med inn i spiseteltet, hvor levende lys skinte i en flerarmet Meissen porselenslysestake. Bestikket var massivt sølv; Claudia hadde i smug sett på stemplene. Krystall-vinglass funklet på den blondebroderte duken, og en kjortelkledd tjener sto bak hver klappstol, klar til å servere.

«Hva foretrekker du i kveld, Capo?» spurte Sean.

«Litt Wolfgang Amadeus, kanskje,» antydet Riccardo, og Sean trykket på startknappen på båndspilleren før han satte seg til bords. De klare strofene fra Mozarts pianokonsert nummer sytten bevret i stearinlysenes flakkende skinn.

Suppen inneholdt grønne erter, helgryn og bøffelmargben, krydret med en fryktinngytende chilisaus som Sean kalte Peli Peli Ho Ho.

Claudia hadde arvet farens smak på chili og hvitløk og rødvin, men selv hun orket ikke å tenke på den neste retten, som var bøf-feltarmer med hvit saus. Begge mannfolkene ville ha tarmene grønne, som det så vakkert het. Det betydde ganske enkelt at det opprinnelige innholdet ikke var skylt ordentlig ut.

«Det er jo bare tygd gress,» hadde faren påpekt, og Claudia vek unna i avsky helt til hun snudde seg og kjente duften av retten som kokken hadde gjort i stand spesielt for henne. Under en gyllen paiskorpe dampet en utsøkt stuing av filet og nyrer. Men kokken hadde ristet på hodet under den hvite skorsteinslua da hun antydet at hun ville ha ti kløfter hvitløk i.

«I kokebok stå null hvitløk, donna.»

«I min kokebok stå bråte hvitløk, o kokk,» hadde Claudia replisert. «Stå med diger skrift ti kløfter, takk.» Og kokken hadde kapitulert med et bredt smil. Claudia hadde raskt erobret hele leirstabens hjerter med sin ledige opptreden og avslappede sjarme.

Vinen var en fyldig og robust sørafrikansk Cabernet, fullt på høyde med Claudias yndlingschianti, og hun viet seg fullt og helt til måltidet. Dagens strabaser og sol og friske luft hadde skjerpet appetitten, og i likhet med faren kunne hun spise og drikke av hjertens lyst uten å legge på seg en eneste hekto. Den eneste skuffelsen var samtalen ved bordet. I kveld som alle andre kvelder pratet mannfolkene om geværer og jakt og dreping av ville dyr. Våpenpratet var stort sett ubegripelig fagsjargong for henne.

Faren sa slikt som at «En .300 Weatherby kan få et 11,7 grams prosjektil opp i 975 meter i sekundet. Det gir elleve hundre og førti newtonmeters utgangsenergi og et umåtelig hydrostatisk sjokk.»

Da svarte Sean som regel noe like kaudervelsk: «Dere amerikanere er så overdrevent opptatt av hastighet. Roy Weatherby har knust flere prosjektiler på afrikansk vilt enn du har spist spaghetti, Capo. Nei, takke meg til stor masse i forhold til diameteren, Nosler-konstruksjon og moderat utgangshastighet …»

Ingen med alminnelig intelligens kunne orke å prate frem og tilbake om slikt i time etter time, tenkte Claudia, men hittil i safarien hadde hver eneste kveld endt med at hun gikk til køys mens de satt ved leirbålet og nøt sigarer og konjakk mens de pratet skyting og atter skyting.

Det var noe annet når de snakket om dyr; da kunne hun vise mer interesse og gjerne delta i samtalen – helst for å lufte sin misbilligelse, riktignok. De pratet som regel om bestemte eksemplarer blant dyrene, legendariske gamle hanner som Sean hadde kjælenavn på. Det irriterte Claudia, hun ergret seg på samme måte som når han kalte faren «Capo», som om han skulle være mafiaboss. Et av disse dyrene kalte han «Fredrik den Store», eller bare «Fred». Det var løven de jaktet på nå, løven de prøvde å lokke med det opphengte bøffelkadaveret.

«Hittil i sesongen har jeg sett ham to ganger, og en av klientene fikk til og med skutt etter ham,» sa Sean. «Men mannen fikk dyreskjelven og bommet noe aldeles grandiost.»

Riccardo bøyde seg ivrig frem. «Fortell mer om Fredrik den Store.»

«Men far, han fortalte deg jo om den løven i går kveld,» påpekte Claudia. «Og i forgårs kveld, og kvelden før der igjen …»

«Småjenter bør sees, men ikke høres,» humret Riccardo. «Har jeg ikke oppdratt deg skikkelig, tro? Jo, la meg høre om Fred igjen.»

«Han må være nærmere fire meter, og proporsjonert deretter. Han har hode som en flodhest og manke som en svart høystakk. Når han går, bølger manken som vind i et msasatre. Og du kan tro han er slu. Fred lar seg ikke så lett lure, nei. Han er blitt beskutt tre ganger som jeg vet om. En gang for tre år siden ble han såret av en spansk jeger borte i Ian Piercys konsesjon, men han kom seg igjen. Hadde han vært dum, ville han ikke fått leve lenge nok til å bli så diger.»

«Hvordan skal vi få ram på ham?» ville Riccardo vite.

«Jeg synes dere to er motbydelige,» brøt Claudia inn før Sean rakk å svare. «Etter å ha sett de nydelige dyra i dag, de pene små ungenøstene, hvordan kan dere få dere til å drepe dem?»

«Jeg la ikke merke til at vi skjøt noen unger i dag,» bemerket Riccardo og nikket til oppvarteren som bød ham en ny porsjon tarmer. «Tvert imot tok vi mye bryderi og stor risiko for å la dem leve.»

«Du vier førtifem dager av ditt liv utelukkende til å drepe løver og elefanter!» hugg Claudia tilbake. «Så våg ikke å spille rettskaffen overfor meg, Riccardo Monterro.»

«Jeg blir alltid så fascinert av de forvirrede tankebanene til hylende liberalere,» bemerket Sean, og Claudia snudde seg krigs-lystent mot ham.

«Forvirret? Jeg ser situasjonen meget klart. Dere er kommet hit for å drepe dyr.»

«På samme måte som bonden dreper dyr,» påpekte Sean. «For å sikre en sunn, fruktbar hjord, og for å skaffe den hjorden et livsgrunnlag.»

«Du er ingen bonde.»

«Jovisst,» forsikret Sean. «Forskjellen er bare at jeg feller dem ute på beitet, ikke i et slakteri. Men som enhver annen bonde er jeg først og fremst opptatt av at avlsdyrene mine skal klare seg.»

«Her er det ikke snakk om husdyr,» innvendte Claudia. «Det dreier seg om vakre ville dyr.»

«Vakre? Ville? Hva pokker har det med saken å gjøre? I likhet med alt annet i vår moderne verden må Afrikas vilt betale for seg hvis det skal ha noen fremtid. Faren din betaler titusener av dollar for å jakte på en løve og en elefant. Han gir de dyrene en pengeverdi som ligger himmelhøyt over geiter og kveg, slik at det nyselvstendige styret i Zimbabwe blir villig til å avsette millioner av mål til konsesjonsområder hvor viltet kan leve videre. Jeg leier et av de konsesjonsområdene, og jeg har all verdens grunn til å verne det mot beitedyr og krypskyttere, slik at jeg har nok av vilt å by mine klienter. Nei, snuppa mi, lovlig safarijakt er et av de mest effektive bevaringsmidler i Afrika i dag.»

«Du vil altså redde dyrene ved å skyte dem med kraftig gevær?»

«Kraftig gevær?» Sean lo lavt. «Nok et følelsesladd liberalist-skrik. Synes du det ville være bedre å bruke svakt gevær? Ville ikke det være jevngodt med å forlange at slakteren skulle bruke sløv kniv til å snitte struper? Du er intelligent, så tenk med hodet, ikke med hjertet. I dyreriket har enkeltindividene ingen betydning. De lever bare noen korte år. Når det gjelder den løven vi snakker om, kan han i beste fall bli tolv år. Det som har uvurderlig betydning er at arten som helhet får leve videre. Ikke enkeltindividet, men hele stammen. Løven vår er en gammel hann helt på tampen av sitt nyttige liv, den perioden da han har vernet sine hunner og unger, da han har sikret artens videreføring. Nå har han allerede innsprøytet sine gener i stammens slektstre. I løpet av et år eller to vil han lide en naturlig død. Mye bedre at hans død innbringer ti tusen dollar som kan brukes til å sikre avkommet et trygt sted å leve, i stedet for at denne villmarken blir over-rent av negermylderet og de magre geitene deres.»

«Jøss, nå har jeg ikke hørt på maken.» Claudia ristet trist på hodet. «‘Negermylderet’, slikt sier bare en rasist og en bigott. Det er deres land, så hvorfor kan de ikke få leve hvor de vil?»

«Liberalistisk tåkelogikk på sitt beste,» lo Sean. «Bestem deg for hvilken side du støtter, de vakre ville dyrene eller de vakre innfødte. Du kan ikke få både i pose og sekk, for når viltet og de innfødte begynner å konkurrere om levearealet, taper viltet alltid – med mindre vi jegere kan betale regningen for dyrene.»

Han var ikke så lett å diskutere med, måtte Claudia medgi. Hun ble lettet da faren brøt inn, slik at hun fikk et øyeblikk å summe seg på.

«Det kan ikke være snev av tvil om hvilken side min kjære datter står på,» sa Riccardo. «Hun er tross alt en av drivkreftene i arbeidet med å la inuitene få igjen retten til sine tradisjonelle territorier i Alaska.»

* * *

Claudia våknet til klirring av servis utenfor teltfliken, og hørte Moses hoste høflig. Hun hadde aldri fått servert te på sengen før, og nå følte hun seg så herlig dekadent. Det var fremdeles bekmørkt og iskaldt i teltet, og hun hørte at det knaste i rim da Moses brettet teltfliken til side. Claudia hadde aldri trodd at det kunne være så kaldt i Afrika.

Hun satte seg opp i feltsengen med et vattert teppe over skuldrene, la begge hender om tekruset og betraktet Moses som gikk rundt i teltet og gjorde alt morgenklart. Han tømte en bøtte varmtvann i vaskevannsfatet og hengte et rent, hvitt håndkle ved siden av. Han fylte tannglasset med kokt drikkevann og klemte tannpasta ut på børsten for henne. Til slutt hentet han et fyrfat med brennende trekull og satte det midt i teltet.

«Forbasket kaldt i dag, donna.»

«Og forbasket tidlig,» mumlet Claudia søvndrukkent.

«Hørte du løvene som brølte i går kveld, donna?»

«Jeg hørte ikke en lyd,» sa hun og gjespet. Slik som hun hadde sovet, ville hun knapt merket et løpsk hornorkester i teltet.

Moses la frem tøyet hennes på ekstrasengen. Han hadde pusset støvlene hennes til høyglans.

«Hvis det er noe du ønsker, er det bare å rope på meg,» forsikret han og rygget ut gjennom teltfliken.

Claudia spratt ut av den varme sengen og stilte seg skjelvende ved fyrfatet, hvor hun varmet trusen over glohaugen før hun dro den på seg.

Stjernene skinte fortsatt da hun gikk ut av teltet. Hun stanset og kikket opp, fremdeles like overveldet over sørhimmelens juveldryss. Hun fant frem til Sydkorset, litt kry over sin egen orienteringsevne, før hun rev seg løs og gikk til leirbålet. Der satt mannfolkene og varmet hendene mot ilden.

Faren smilte til henne. «Du har ikke forandret deg stort siden du var liten. Husker du slagene jeg måtte utkjempe for å få deg opp når du skulle på skolen?»

En oppvarter kom med en ny kopp te til henne.

Sean plystret et signal. Claudia hørte at Job startet Toyotaen og kjørte den frem til hovedporten i palisaden, mens alle rundt bålet begynte å trekke på seg tykk genser, anorakk, lue og ullskjerf.

Da de toget ut til jaktbilen, var geværene allerede på plass i stativene. Baki bilen sto Job og Shadrach, de to matabelene, med den vesle ndorobo-sporfinneren mellom seg. Sporfinneren var en spinkel liten tass som bare rakk Claudia til armhulen, men han hadde et rynket, sjarmerende smil og gløgge, skøyeraktige øyne. Claudia hadde vært forutinntatt til å like alle de fargede leirarbei-derne, men vesle Matatu var allerede yndlingen hennes. Han minnet henne om en av Snehvits syv dverger. De tre fargede var varmt kledd i militære overskuddsfrakker og strikkede finlands-hetter, og smilene deres lyste hvitt i mørket da Claudia hilste på dem. Hun hadde fortryllet alle sammen.

Sean tok rattet, og Claudia satte seg i forsetet mellom ham og faren. Hun krøp sammen nedenfor vindskjermen og krøp inntil faren for å holde varmen. Hun var allerede blitt glad i denne friske starten på safaridagenes eventyr.

De skumpet sakte langs den svingete, humpete kjørestien, og Sean slo av frontlyktene så snart daggryet fortrengte nattemørket.

Claudia speidet inn i combretum-skogen og bortover gresslettene som Sean kalte «vlei». Hun prøvde å bli den første til å oppdage de forskjellige vakre, sky skapningene som dukket opp i grålysningen, men hver gang kom enten Sean eller faren henne i forkjøpet. «Kudu til venstre,» mumlet de. «Der har vi en sivbukk.» Av og til bøyde Matatu seg frem over forseteryggen, pirket dem på skulderen og pekte ut sjeldne syn.

Kjørestien var full av spor etter dyrene som hadde krysset den i nattens løp. En gang kom de over en fersk elefantruke som dampet i morgenkulden, en knehøy dynge som alle hoppet ut av bilen for å studere nærmere. 1 begynnelsen syntes Claudia det var litt ekkelt med denne ivrige interessen for lort, men nå var hun blitt vant til det.

«En ordentlig gamling,» sa Sean. «Inne på sitt siste tannsett.»

«Hvordan vet du det?» spurte Claudia.

«Han får ikke tygd maten skikkelig. Se på kvistene og bladene i lorten, de er nesten hele.»

Matatu satt på huk ved sporet og studerte de mektige, runde fotavtrykkene, store som søppelkasselokk.

«Se hvor glatte fotsålene er,» sa Sean til henne. «Nedslitt som gamle bildekk. Gamle og store.»

«Er det ham?» spurte Riccardo ivrig og kastet et blikk på sin .415 Rigby i våpenstativet bak setet.

Sean trakk på skuldrene. «Det får vi spørre Matatu om.» Den vesle ndoroboen spyttet i støvet og ristet trist på hodet da han reiste seg. Med pipende fistelstemme ga han Sean en beskjed på swahili.

«Det er ikke den vi er ute etter,» oversatte Sean. «Matatu kjenner denne elefantoksen. Det er en vi så i nærheten av floden i fjor. Den ene støttannen er brukket av helt innerst, og den andre er slitt ned til en stump. Det kan nok ha vært et flott sett i sin tid, men nå er dyret sterkt redusert av elde.»

Claudia trodde knapt det hun hørte. «Du vil ikke si at Matatu kan gjenkjenne en bestemt elefant på grunnlag av fotsporene?»

«Matatu kan merke seg en bestemt bøffel i en flokk på fem hundre, og gjenkjenne det eksemplaret to år senere bare ved å kaste et blikk på sporet,» sa Sean med en mild overdrivelse. «Matatu er ingen vanlig sporfinner, han er en veritabel trollmann.»

De kjørte videre mens små undere dukket opp overalt rundt dem. En gråstripet kuduokse med man og pukkelrygg og korketrekkerhorn strøk til skogs i demringen. En genettakatt ble forstyrret i sin nattlige jaktferd, den satt i gresset langs kjørestien og stirret storøyd på dem, gyllen og flekket som en miniatyrleopard. Flokker av skvaldrende perlehøns med mattgult hodeskrud løp gjennom gresset langs kjørestien, og Claudia behøvde ikke lenger spørre hvilke arter hun så. Hun begynte å gjenkjenne dem, og fikk desto større glede av møtet med disse ville skapningene.

Rett før soloppgang parkerte Sean ved foten av en fjellknaus som ruvet ensomt midt ute i skogen, og de gikk stølt ut av Toyota-en. De tok av seg det varme yttertøyet og klatret opp på kopje-formasjonen, slet seg opp tre hundre meter med stupbratt geitesti uten en eneste pause. Claudia prøvde å skjule andpustenheten da de nådde toppen. Sean hadde beregnet tiden perfekt, for akkurat i det samme rant solen over horisonten og badet de fjerne skogene i dramatisk fargeskinn.

De skuet utover et landskap med skoger og gressglenner som strakte seg mot andre steile kopjer som minnet om eventyrslott i gresslandskapet; de kneiset med tårn og spir i morgengryet. Andre knauser var kolossale, svarte steinrøyser, de liknet skrothauger som lå igjen etter selve skapelsesprosessen.

Nå kastet de genserne, for klatreturen hadde varmet kroppen, og solens første stråler bar bud om hett vær. De satte seg på kanten av knausen og speidet med kikkert mot skogstrekningene nedenfor. Bak dem pakket Job ut matskrinet han hadde båret opp, og noen minutter senere hadde han nørt opp et knitrende bål. Det hadde vært for tidlig å spise frokost før de dro fra leiren, men nå løp Claudias tenner i vann da hun kjente duften av speilegg og bacon.

Sean pekte utover landskapet mens de ventet på frokosten. «Der borte ligger grensen mot Moçambique, like bortenfor kopje nummer to herfra. Det er bare tretten-fjorten kilometer dit.»

«Moçambique,» mumlet Claudia og speidet med kikkerten. «Navnet har slik en romantisk klang.»

«Det er ikke så romantisk der,» snøftet Sean. «Landet er en ny triumf for den afrikanske sosialismen og dens gjennomtenkte økonomiske politikk, som stort sett består av kaos og ruin.»

«Jeg tåler ikke rasisme før frokost,» erklærte Claudia iskaldt.

«Som du vil.» Sean smilte. «La det være nok å si at der borte, på den andre siden av grensen, begynner de å føle resultatene av tolv år med marxisme og korrupsjon og griskhet og inkompetan-se. De har en heftig borgerkrig, en hungersnød som antakelig vil koste en million mennesker livet, og epidemier – deriblant aids – som vil gjøre ende på en million til før fem år er omme.»

«Høres ut som et artig feriemål,» bemerket Riccardo. «Hvordan går det med frokosten, Job?»

Job serverte dem tallerkener med egg og bacon og ristet loff, og delte ut krus med sterk, aromatisk kaffe. De spiste fra fanget og speidet med kikkert mot skogen mellom munnfullene.

«Du er litt av en kokk, Job,» sa Claudia.

«Takk for det, frøken,» sa Job stillferdig. Han snakket engelsk med bare en snev av aksent. Job var i slutten av trettiårene, høy og kraftig, med bredtstilte øyne og intelligent blikk i det flotte, runde fjeset som var så typisk for matabelene og deres zulu-her-komst.

«Når lærte du slik fremragende matlaging?» ville Claudia vite.

Matabelen nølte og skottet på Sean før han svarte. «I hæren, frøken,» sa han med den dype, lavmælte stemmen.

«Job var kaptein i Ballantinerspeiderne sammen med meg,» forklarte Sean.

«Kaptein!» utbrøt Claudia. «Jeg ante ikke at …» Hun brøt av og ble forlegen.

«Du ante ikke at det var fargede offiserer i den rhodesiske hær,» fullførte Sean for henne. «Det finnes atskillig mer å vite om Afrika enn hva de viser på amerikansk tv.»

Shadrach, den andre våpendrageren, satt femti meter lenger borte på toppkammen. Der hadde han bedre utsyn mot nord, og nå plystret han lavt og pekte i den retningen. Sean gned de siste eggeplommerestene av tallerkenen med en ristet brødskive og stakk den i munnen. Han leverte tomtallerkenen til Job. «Takk skal du ha, Job, det var herlig.» Han gikk rett bort til Shadrach, og de to speidet nedover mot skogen.

«Hva er det?» ropte Riccardo utålmodig.

«Elefant,» svarte Sean, og både Riccardo og Claudia skyndte seg bort til dem. «Hvor?» spurte Claudia. «Hvor?»

«Stor?» ville Riccardo vite. «Ser du støttennene? Er det ham?»

«For langt unna til at jeg kan si det med sikkerhet. Tre kilometer, omtrent.» Sean pekte på noe grått og utydelig mellom trærne, og Claudia ble forbløffet over at slik en koloss kunne være så vanskelig å se. Hun oppdaget den ikke før etter noen minutter, da den flyttet litt på seg.

«Nå?» spurte Riccardo. «Kan det være Tukutela?»

Sean nikket. «Det kan jo tenkes, men sjansen er én mot tusen.»

Tukutela. Claudia hadde hørt at de snakket om denne elefanten ved leirbålet. Tukutela, Sinnataggen, var et av disse legendariske dyrene som det bare fantes en håndfull igjen av på hele det afrikanske kontinent. Det var en elefantokse med støttenner som veide over femti kilo hver. Tukutela var hovedgrunnen til at faren hennes hadde reist ned til Afrika for siste gang. For han hadde en gang sett Tukutela. Tre år tidligere hadde han vært på safari med Sean Courtney, og de to hadde fulgt den mektige elefanten i fem døgn. Matatu hadde ført dem nærmere to hundre kilometer langs sporet før de fikk øyekontakt med dette prakteksemplaret. De hadde sneket seg inn på tjue skritts hold mens den eldgamle ele-fantoksen beitet fruktene av et marulatre. De hadde studert hver rynke og fure i det grå, arrete skinnet. De kom så nær at de kunne telt hårene han hadde igjen på haledusken, for mesteparten var slitt bort i årenes løp, og med andektig taushet hadde de betraktet elfenbenet hans.

Riccardo Monterro ville gladelig betalt hva som helst for å ha de støttennene som sitt personlige trofé. Han hadde hvisket et lengselsfullt spørsmål til Sean: «Er det ingen mulighet for at jeg kan få ham?» Men han så at Sean nølte med svaret.

«Nei, Capo. Vi kan ikke røre ham. Det ville koste meg både lisensen og konsesjonen.» For rundt halsen hadde Tukutela et halsbånd, en solid nylonaffære, sterkt som et lastebildekk, og i det halsbåndet hang en peilesender.

Noen år tidligere hadde representanter for det offentlige ele-fantforskningsprosjektet bedøvet den gamle elefantoksen med daktarigevær fra helikopter. Mens han lå bevisstløs, hadde de naglet radiohalsbåndet fast på ham. Dermed ble Tukutela et «utpekt forskningsdyr», og var ikke lenger lovlig vilt for safarije-gere. Krypskyttere på jakt etter elfenben var han selvsagt ikke garantert mot, men ingen autorisert jeger kunne jakte lovlig på ham.

Mens elefanten lå bedøvet, hadde veterinær og prosjektleder Glynn Jones målt støttennene. Rapporten hans var ikke tilgjengelig for allmennheten, men Glynn Jones’ sekretær var en mann-bar blondine som syntes Sean Courtney var det mest imponerende mannfolk hun i sitt unge liv hadde sett. Hun hadde tatt en kopi av rapporten til Sean.

«Ifølge Jones’ beregninger skal den ene tannen veie femtini kilo og den andre et par kilo mindre,» hadde Sean hvisket til Riccardo mens de lengselsfullt studerte den gamle oksens støttenner.

Innerst ved leppen var de så tykke som Seans lår, og de smalnet ikke nevneverdig utover. De var nesten svarte av plantesaft. Endene var rundslitt, og ifølge veterinær Jones var den venstre tannen to meter og femtifem centimeter, mens den høyre var to meter og seksti fra leppe til spiss.

Til slutt hadde de gått fra den gamle oksen og overlatt ham til sine ensomme vandringer. Men atskillig senere, for bare et halvt år siden, hadde den blonde sekretæren laget frokost til Sean på hybelen sin i Harare. Da var det at hun kom med en henkastet bemerkning: «Visste du forresten at Tukutela har revet av seg halsbåndet?»

Sean lå naken på sengen hennes, men nå satte han seg raskt opp. «Hva var det du sa?»

«Jones ble himla gæern, kan du tro. De brukte peilemottake-ren på Tukutela, men det eneste de fant var halsbåndet. Han hadde endelig greid å rive det av seg, og så hadde’n slengt det opp i toppen av et msasatre.»

«Å, di smarte lille snelle,» sa Sean fornøyd. «Kom hit, så skal jeg belønne deg.» Jenta hadde slengt av seg morgenkåpen og styrtet til sengs.

Tukutela hadde altså kvittet seg med halsbåndet, og var ikke lenger «utpekt forskningsdyr». Nå var han atter lovlig vilt. Samme dag hadde Sean sendt telegram til Riccardo i Alaska, og neste ettermiddag kom svaret.

«KOMMER. SETT MEG OPP PÅ FULL SAFARI I. JULI TIL 15. AUGUST. DEN ELEFANTEN VIL JEG HA. CAPO.»

Og nå som Riccardo sto på toppen av kopjen og studerte den fjerne, elefantgrå flekken i skogen nedenfor, ble han så ivrig at han dirret.

Claudia studerte ham med utilslørt forbløffelse. Dette var faren hennes, den sindigste i bransjen, konduitens mester. Hun hadde sett ham forhandle om en ti millioner dollars kontrakt og vedde en formue på spillebordene i Las Vegas uten å fortrekke et øyenbryn, men her skalv han av opphisselse som en skolegutt på sitt første stevnemøte. Claudia kjente et brus av varme følelser for ham.

Jeg har ikke forstått hvor mye dette egentlig betyr for ham, tenkte hun. Kanskje jeg er for hard. Dette er det siste han virkelig ønsker å få med seg her i livet. Akkurat nå skulle jeg gjerne ta omkring ham og be om forlatelse fordi jeg har prøvd å snyte ham for denne siste gleden i livet.

Riccardo enset henne ikke. «Det kan være Tukutela,» gjentok han lavt, nesten for seg selv, som om han prøvde å mane det til å være tilfellet. Men Sean ristet på hodet.

«Jeg har fire gode sporfinnere som holder oppsyn langs elven. Tukutela kan ikke krysse uten at de registrerer det, og dessuten er det for tidlig ennå. Jeg tror ikke han går ut av dalen før de siste vannhullene langs liene tørker inn, og det skjer tidligst om en uke eller halvannen.»

Riccardo hadde ikke øre for den forklaringen. «Han kan ha lurt seg forbi. Ikke helt utenkelig at det er ham vi ser der nede.»

«Klart vi går ned og ser etter,» forsikret Sean. Riccardos iver forbløffet ikke ham slik den hadde forbløffet datteren. Han forsto den fullt ut, hadde sett fenomenet hos femti andre menn som Riccardo, de mektige, aggressive, fremgangsrike mennene som utgjorde hans klientell, men som ikke prøvde å skjule eller stagge sine instinkter. Jaktdriften hørte med til alle menns psyke. Enkelte fornektet den eller undertrykket den, mens andre penset den over i mindre voldelige uttrykksformer – de svingte klubber på golfbanen eller racketer på tennisbanen, og brukte en liten hvit ball som surrogat for et bytte av kjøtt og blod. Men menn som Riccardo Monterro ga sin lidenskap frie tøyler, og nøyde seg ikke med noe dårligere enn den ypperste spenningen som bare sporing og felling kunne gi.

«Shadrach, hent Bwanas.416 banduki,» ropte Sean. «Job, ikke glem feltflaskene. Matatu, akwendi, nå drar vi!»

De gikk rett ned den steile skrenten på kopjen, hoppet lettbent fra kampestein til kampestein, og nede på sletten falt de uvilkårlig inn i sin normale marsjformasjon med Matatu i spissen for å speide etter sporet, fulgt av Job og Sean som speidet fremover i skogen med sitt overmenneskelig skarpe syn, klientene i midten og Shadrach i baktroppen, klar til å gi Riccardo geværet når han trengte det. De tok seg raskt frem, men det ble nesten en times marsj gjennom skogen før Matatu fant de store, runde fotefarene og sporet av avslitte kvister og greiner som elefanten hadde strødd etter seg mens den beitet. Matatu stoppet og studerte sporet. Han snudde seg, himlet med øynene og kom med et tynt, ergerlig utrop.

«Det er ikke Tukutela,» oversatte Sean. «Det er den gamle oksen med bare én støttann, den som vi så sporet av i morges. Han har svingt hitover igjen.»

Claudia studerte farens ansikt og så hvor intenst skuffet han ble. Hun syntes hjerteskjærende synd på ham.

Ingen sa noe under marsjen tilbake til Toyotaen, men Sean brøt tausheten da de kom frem til den. «Du skjønte vel at det ikke ville bli så lett, Capo,» sa han dempet, og de smilte til hverandre.

«Det har du selvsagt rett i. Jakten er hele moroa. Når byttet først er felt, er det bare slaktekjøtt.»

«Tukutela kommer,» forsikret Sean. «Dette er hans faste trekk. Han kommer før neste nymåne, det kan jeg love deg, og i mellomtiden har vi løven å jakte på. Vi får dra til åtet og se om Fredrik den Store vil samarbeide med oss.»

Det var bare tjue minutters kjøring til det tørre elvefaret nedenfor kamuflasjeskuret og bøffelåtet. De satte fra seg Toyotaen i den hvite sanden, og Claudia grøsset litt av forrige kvelds skrekk-opplevelse da de gikk stien oppover elveskråningen og så løvinnens poteavtrykk på bakken bak kamuflasjeskuret. Så begynte Sean og våpendragerne å prate opphisset, og Matatu skvaldret som en oppskjørtet perlehøne.

«Hva er det?» spurte Claudia, men ingen svarte henne, og hun måtte småløpe for å holde følge med dem da de skyndte seg bortover den langsmale rydningen mot åtet i fikentreet.

«Kan ikke noen forklare hva som foregår,» tryglet Claudia, men hun holdt seg godt unna åtet. Den stanken orket hun ikke. Mannfolkene viste overhodet ingen motvilje der de studerte restene av kadaveret og pirket i det råtne kjøttet, og selv Claudia så forandringen fra kvelden i forveien.

I går hadde kadaveret hengt nesten urørt, men nå var over halvparten spist. Bare hodet og forparten hang igjen, og Sean måtte strekke armene over hodet for å nå det. Ryggvirvlene og ribbena var tygd i knas, og det tykke, svarte skinnet var flenget i filler av klør og huggtenner. Nå hang det som et flagg på halv stang.

Mens Sean og våpendragerne studerte kadaveret, gransket Matatu bakken rundt fikentreet. Han utstøtte ivrige små bjeff, omtrent som en jakthund på leting etter sporet. Sean plukket noe ned fra de søndertygde ribbena og viste det til Riccardo. Begge lo oppglødd og leverte det ubestemmelige funnet fra hånd til hånd.

«Kan ikke noen være så snille å underrette meg?» maste Claudia.

«Så kom nærmere, da,» ropte Sean til henne. «Ikke stå så langt unna!»

Claudia knep seg teatralsk om nesen og gikk motstrebende bort til dem. Sean rakte frem hånden og viste henne noe han hadde liggende i håndflaten. Det var et hårstrå, nesten like langt og svart som hennes egne.

«Hva er det for noe?»

Riccardo tok håret fra Seans hånd og holdt det mellom tommel og pekefinger. Da så Claudia at faren hadde gåsehud på armene, så ivrig var han, og de mørke, italienske øynene tindret da han svarte.

«Et mankehår.»

Han grep henne i hånden og dro henne helt bort til fikentreet. «Kikk på dette, du. Se hva Matatu har funnet for oss!»

Den vesle sporfinneren smilte av faglig stolthet da han pekte på bakken. Fem unger og to løvinner hadde trampet den løse marken til fint støv, men ett perfekt poteavtrykk sto tydelig markert i alt rotet. Det var dobbelt så stort som de andre, sammenrotede avtrykkene, med diameter som en suppetallerken, og Claudia kjente skrekken krible igjen. Dyret som hadde satt dette sporet måtte være et rent uhyre.

«Sent i går, etter at løvinnene hadde fulgt oss til bilen, kom han til åtet,» forklarte Sean. «Han ventet til månen var gått ned, og kom midt på mørkeste natten. Han åt bortimot en halv bøffel, og strøk sin kos før det demret. Jeg sa jo at dette er en slu gammel satan.»

«En løve?» spurte Claudia.

«Ingen hvilken som helst løve.» Riccardo ristet på hodet. «Nei, det er Fredrik den Store som endelig har innfunnet seg.»

Sean snudde seg og vinket på karene sine. Job og Shadrach og Matatu satte seg på huk rundt ham. De glemte både Claudia og Riccardo mens de planla jakten, la opp taktikken, diskuterte hver eneste liten detalj. Konsentrasjonen deres var total, og det gikk en time før Sean reiste seg og gikk bort til Riccardo og Claudia, som i mellomtiden hadde satt seg i skyggen.

«Problemet blir å få ham til å komme inn før mørket faller på,» sa han til dem. «Og vi er enig om at den eneste løsningen blir å henge opp et ferskt åte og bygge et nytt kamuflasjeskur. Dette skuret har løvinnene oppdaget, og gamle Fred blir nok pokker så mistenksom. Han vil ligge på lur ute i krattet helt til det blir mørkt, hvis vi ikke klarer å lokke ham inn på en eller annen måte.»

Sean satte seg mellom dem og tidde et øyeblikk.

«Jeg skal si deg en ting, Capo. For en god venn, en jeg stoler på, kan jeg av og til tenke meg å tøye reglene litt.» Han ordla seg omhyggelig, rispet med en kvist i bakken foran seg og unngikk å se på Riccardo.

Klienten nikket. «Få høre.»

«Det er kanskje bare en eneste måte å ta denne løven på,» sa Sean lavt. «Og det er med lystring.»

De tidde en lang stund. Claudia visste ikke hva lystring var, men hun skjønte at Sean foreslo noe ulovlig og uetisk, og at faren følte seg fristet. Hun ble forbannet på Sean for å ha fristet Riccardo, men var ikke så dum at hun blandet seg opp i det. Hun holdt munn og prøvde med tankemakt å mane faren til å avvise fristelsen.

Riccardo ristet på hodet. «Nei, vi får gjøre det på den riktige måten.»

Sean trakk på skuldrene. «Vi kan jo alltids prøve. Men han har vært beskutt på åter tidligere, og en gang ble han såret. Det blir ikke lett.»

De tidde igjen, satt tause i nesten et minutt. «Løven er et nattdyr,» fortsatte Sean til slutt. «Det er da den er aktiv. Hvis du virkelig brenner etter å felle Fred, tror jeg du må ta ham i mørket.»

Riccardo sukket og ristet på hodet. «Jeg brenner etter å felle ham, jeg brenner infernalsk, men ikke så infernalsk at jeg vil drepe ham uten respekt.»

Sean reiste seg. «Det er din safari, Capo,» sa han stillferdig. «Jeg vil bare du skal vite at det ikke er særlig mange jeg ville gitt et slikt tilbud til. På stående fot kan jeg faktisk ikke tenke meg noen andre.»

«Jeg er klar over det,» sa Riccardo. «Takk skal du ha, Sean.»

Sean gikk tilbake til fikentreet, hvor han hjalp karene sine med å senke kadaveret slik at løveflokken kunne nå restene. Så snart han var utenfor hørevidde, gikk Claudia bort til faren. «Lystring? Hva er det for noe?»

«Rette en lyskaster mot et dyr i nattemørket, og skyte det i lyskjeglen. Det er forbudt, strengt forbudt.»

«Det svinet,» fnyste hun bittert.

Riccardo reagerte ikke på nedrakkingen hennes. «Sean var villig til å risikere karrieren for meg,» sa han lavt. «Det er en av de største oppofrelsene noen har gjort for meg.»

«Jeg er stolt over at du sa nei takk til ham, far, men han er og blir et svin.»

«Du forstår ikke dette. Du har ingen mulighet for å forstå det.» Riccardo reiste seg og gikk, og øyeblikkelig følte Claudia et stikk av dårlig samvittighet. Visst forsto hun det. Hun forsto at dette var hans siste løve, og at hun ødela gleden for ham. Hun ble revet mellom hensynet til faren på den ene side og omsorgen for det praktfulle dyret på den annen side.

Helst burde det være enkelt å gjøre det rette, tenkte hun. Men enkelt er det sjelden.

I løpet av de neste dagene jaktet de med etisk taktikk på den gamle løven. De måtte skaffe ferske åter til ham og løvinnene, og Riccardo skjøt den bøffelen Sean pekte ut for ham; også denne gang en ufruktbar gammel ku. To dager senere måtte de felle enda et åte, en utgammel bøffelokse med kortslitt gevir, hårløs ham og utstående ribben.

Hver dag flyttet Sean åtet eller omplasserte stråskuret, prøvde å finne et sted hvor den svartmankede hannløven kunne føle seg trygg nok til å nærme seg åtet i fullt dagslys. Kveld etter kveld satt de i kamuflasjeskuret til det ble helt mørkt, deretter kjørte de skuffet og motløse tilbake til leiren. Hver gang de sjekket byttet morgenen etter, viste det seg at løven hadde spist av det og forsvunnet igjen før daggry. Den etterlot seg bare mankehår og svære fotavtrykk som for å erte dem.

Sean forbannet dyret bitterlig og skiftet taktikk. Han senket de råtne restene av åtet slik at løvinnene og ungene uten videre kunne nå det. Da var det stort sett bare tørt skinn og avgnagde knokler igjen av det. En halv kilometer lenger oppe langs elven hengte han opp et ferskt kadaver i et tre som sto alene på en glenne med tørt, skulderhøyt vintergress, og heiste kjøttet så høyt at bare hannen kunne nå det. Han håpet at løven ville komme tidligere til åtet når han slapp å bli plaget av hunnene og ungene.

For å få Fred til å føle seg enda tryggere, plasserte han kamuflasjeskuret i en greinkløft på den andre siden av det tørre elvefaret, oppe i et machantre hvor kronen dannet en plattform fem meter over bakken. Fra machanen hadde de utsyn tvers over elvefaret.

Sean slo ikke ned alt gresset rundt åtetreet; han ville gi løven så god dekning at den følte seg trygg. Han nøyde seg med å åpne et kikkhull gjennom gresset, ikke bredere enn løvens kropp. Gjennom denne smale tunnelen kunne de se kadaveret.

«Hvis han kommer, må du vente til han reiser seg på bakbena for å ete,» sa Sean til Riccardo da de klatret opp i machanen klokken ett for å vente seg gjennom den lange, varme ettermiddagen.

Sean lot Claudia ta med seg Karen Blixens «Mitt Afrika» å lese på.

«Bare du blar lydløst, så,» formante han.

Løvinnene og ungene kom tidlig. Nå var de så vant til å ete av åtene at de nærmet seg uten det minste tegn til nervøsitet. Først kom de til det ferske åtet på gressglennen og studerte det lengselsfullt. Begge løvinnene prøvde å nå det, men det hang akkurat litt for høyt for dem.

De siste dagene hadde øynene til den unge løvinnen, Knurre-guri, vært såre og betente etter sandspruten som Sean skjøt i fjeset på henne. Tårene hadde rent, og øyelokkene hadde vært hovne, men nå begynte de å bli bedre. Hevelsen var gått ned, og det var bare noen små spor av gul verk i øyekrokene.

Etter en stund ga løvinnene opp å nå kadaveret, og førte ungene bortover langs elvefaret mot det gamle, stinkende åtet.

Fra machanen hørte jaktlaget hvordan flokken knurret og slet i kadaveret fem hundre meter unna, men utover ettermiddagen ble det stille. Løvinnene hadde ett seg mette og lagt seg i skyggen.

En halv time før solnedgang bråstilnet den svake, varme vinden som hadde blåst hele ettermiddagen, og den besynderlige afrikanske kveldsstillheten senket seg over velden. Det glisne vinterbladverket på trærne hang urørlig, ikke et eneste gresstrå rørte seg på glennen tvers over elvefaret, og det lodne papyrussi-vet nedenfor elveskrenten sluttet å nikke med aksene. Det var så rolig at Claudia kikket opp fra boken, lukket den forsiktig og satte seg til å høre på den totale stillheten.

Da var det at en skriftantilope plutselig gjødde på motsatt bredd, et varselrop så høyt og klart at Claudia skvatt til. Øyeblikkelig merket hun Seans bestemte berøring på hoften, en taus formaning, og hun hørte farens pust, rask og dyp som om han nettopp skulle spilt en hard tenniskamp.

Det var noe illevarslende ved stillheten nå, som om verden holdt pusten. Så hørte hun faren puste dempet ut, og hun skottet bort på ham. Uttrykket var henført som hos en nattverdgjest foran det hellige brød. Du verden så stilig han er, tenkte hun. Bortsett fra gråstenket ved tinningene virket han atskillig yngre enn sin alder, solbrun og slank og veltrent som han var. Foreløpig kunne ingen se på ham at kroppen holdt på å ødelegge seg selv innenfra.

Opphisselsen hans smittet, og Claudia merket at hun selv fikk raskere puls. Hun snudde langsomt på hodet og fulgte farens blikk. Han så utover mot høyre, tvers over elvefaret, mot skogbrynet i kanten av gressglennen.

Den eneste levende skapning der ute var en grå, papegøyeaktig fugl som satt i øverste grein på et piletre. Sean hadde forklart at arten kaltes grå lourie, den notoriske «gå vekk-fuglen» som plaget jegerne med sitt støyende varselrop. Og nå skrek den «G’vekk! G’vekk!» Den vred på halsen og kikket ned i det lange gresset under pilen hvor den satt.

«Nå kommer han, fuglen ser ham,» hvisket Sean bare noen centimeter bak øret hennes, og Claudia stirret så godt hun kunne, men hun ante ikke hva hun skulle speide etter.

«Se på gresset,» hvisket Sean, og da oppdaget hun bevegelsen. Toppen av gresstråene skalv og forskjøv seg; en snikende bevegelse som gled langsomt over glennen mot elvebredden, og bakenfor falt gresset til ro igjen. Det var som når en ørret svømmer gjennom en stille dam – selve vesenet syntes ikke, bare virvlene på overflaten røpet hvor det var.

All bevegelse opphørte i flere minutter av gangen.

«Han lytter og værer,» forklarte Sean. Hun hadde aldri regnet med at han kunne vise følelser som opphisselse, men nå var den hviskende stemmen anspent.

Bevegelsen i gresset begynte igjen, den gled videre mot åtetre-et, og plutselig gispet faren dempet. Samtidig ga Sean henne en ny taus formaning. Kanskje han hadde ment å klemme henne på hoften igjen, men i stedet grep han om øvre del av låret.

Berøringen kom som et sjokk, intensivert av at hun samtidig fikk sitt første glimt av dyret. Løven passerte et lite felt hvor løv-innene hadde trampet ned gresset, og hun skimtet øvre del av hodet, hvor den sorte, tette manken bølget i takt med dyrets langsomme, mektige skritt. Et kort øyeblikk så hun de gule øynene glimte nedenfor manken.

Claudia hadde aldri sett et dyr så truende, og samtidig så majestetisk. Det ble bare et kort glimt før gresset dekket ham igjen, men hun ble aldeles skjelven og stakkåndet av det, og Seans hånd hvilte fremdeles på låret hennes.

Med ett gikk det opp for henne at hun var seksuelt opphisset. Det knøt seg i underlivet, brystvortene stivnet mot bomullstrøyen og kjønnet løp i vann. Claudia ble forbauset over sin egen reaksjon. Hun følte en nesten uimotståelig trang til å slappe av i lårene og la dem skreve under Seans fingre, selv om det ville vært umåtelig tåpelig. Hvis noen hadde bedt henne skissere den typen menneske hun hadde aller mest i vrangen, ville beskrivelsen passet Sean på en prikk. Hun skjønte at hvis hun viste den minste svakhet, ville han utnytte den hensynsløst. Og så liker jeg ham ikke engang, prøvde hun fortvilet å innbille seg. Men bena hennes skalv, det måtte han utvilsomt kjenne, og hun kunne ikke røre seg.

Så fjernet han hånden fra benet hennes, men måten han gjorde det på var i seg selv en forulempning. Han løftet den ikke simpelthen vekk, men dro fingrene over låret og hoften i et regelrett kjærtegn, en ekkel følelse som hun ikke var forberedt på. Hun kjente at hun ble rød i fjeset av forakt, men stirret rolig over elvefaret mot den snikende bevegelsen som omsider stanset under åtetreet.

Stillheten trakk i langdrag mens Claudia prøvde å bringe følelsene under kontroll.

Det var ikke ham, tenkte hun. Det var ikke ham jeg reagerte på. Han er ikke noe for meg. Det var øyeblikkets oppglødde spenning som gjorde utslaget, ikke Sean Courtney. Jeg synes ikke han er det spor tiltalende. Jeg liker følsomhet og stillferdighet, men han er endefram og overveldende og brutal.

På den andre siden av elven ble det plutselig uro i gresset, og de hørte en tung skrott som veltet seg overende.

Bak seg merket hun at Sean ristet av undertrykt latter, og et fortørnet øyeblikk trodde hun at det var henne han lo av, men så hvisket han en kommentar. «Fred har lagt seg. Han tar jaggu en lur under byttet, den overlegne frekkasen!»

Sean tenkte like mye på jenta som på løven. Hun viste ham utilslørt antipati, men det gjengjeldte han i fullt monn, og desto morsommere ble det å terge henne. Og løveskjulet var selvsagt alltid et bra sted å overrumple damer. Her hadde han påbegynt mangt et uforglemmelig eventyr. I kamuflasjeskuret var de psykisk under hans kontroll, omtrent som unger i et klasserom. Han var sjefen, de var innrettet på å lystre ham, og den nervøse anspentheten gjorde dem føyelige og mottagelige. Utsiktene til fare og blodsutgytelse skjerpet bevisstheten, både sanselig og seksuelt. Det hadde vært artig å oppdage at denne skittviktige, bortskjemte, selvgode amerikanerinnen var akkurat som alle de andre.

Akkurat nå ergret hun seg vel blå for den kortvarige glippen. Han smilte stramt der han satt rett bak henne. Dette hadde han beregnet med den begavede forførers sikre instinkt – for en begavelse var det unektelig. Han hadde med stor interesse lest Casa-novas memoarer, og der hadde den gamle skøyeren beskrevet det på en prikk. Enhver kvinne røper seg med små tegn når hun blir opphisset – pusten, hett rødskjær i huden, skifte av stilling, små kroppsbevegelser, til og med diskrete luktsignaler som få menn kan oppfatte og enda færre kan tolke. Det var en begavelse som bare fremragende elskere hadde. Å vite når man skulle slå til og hvor langt man skulle gå på hvert stadium, det var selve kunsten, tenkte Sean.

Fra der han satt kunne han se høyrekinnet og den lange øyen-vippen hennes, selv om hun med vilje så vekk fra ham nå.

Hun hadde samlet det ravnsvarte håret i en tykk flette som hang ned mellom skulderbladene. Følgelig var halsen blottlagt, en elegant søyle som bar det lille, nette hodet. Halsen og kinnet glødet fremdeles av arrig opphisselse under hud som allerede var brunere enn en solkremreklame.

Det glødende rødskjæret avtok etter hvert, og Claudia gjenvant beherskelsen, men under den tynne T-trøyen la Sean merke til konturen av knoppen på det ene stramme, småjenteaktige brystet han kunne se. Brystvorten sto så stor og mørk som et modent morbær, han ante den dype vinfargen gjennom det tynne stoffet. Etter hvert begynte den å synke sammen, og Sean lo lydløst mens han fulgte interessert med i fenomenet.

Nå har jeg hisset meg opp noe aldeles bestialsk, tenkte han lattermildt. Og jeg som ikke engang tåler den vesle merra. Han tok oppmerksomheten vekk fra henne og konsentrerte seg om den skjulte katten i gresset på den andre siden av elven igjen.

Det ble nesten helt mørkt før de fikk se noe mer til løven, bare et falmet rødskjær på vesthimmelen antydet hvor solen hadde gått ned, men Sean hadde plassert åtet og kamuflasjeskjermen slik at de siste restene av solnedgangen la målet i silhuett for dem. Det raslet i gress da løven reiste seg, og de bøyde seg ivrig frem. Riccardo løftet geværkolben til skulderen og så gjennom det lange kikkertsiktet.

Brått steilet løven opp av gresset som en svær, mørk, uformelig klump, bare såvidt synlig mot skumringshimmelen, og det knirket i kjettingen som holdt åtet da Fredrik den Store rev i det med hele sin vekt.

«Ser du noe i siktet?» sa Sean til Riccardo. Løven laget slikt leven at han kunne snakke med nesten normal stemme, men Riccardo svarte ikke. Han beveget det lange geværløpet langsomt rundt og rundt, prøvde fortvilet å finne trådkorset mot det siste svake rødskjæret etter solnedgangen.

«Nei!» innrømmet han til slutt. «Det er for mørkt.»

Claudia følte et streif av lettelse over at hun slapp å overvære nedslaktingen, men hun skulle ikke gledet seg for tidlig.

«Jaja,» sa Sean lavt, «vi får bare slå oss til ro her og prøve å få ram på’n når dagen gryr.»

«Hele natten!» Claudia ble så sjokkert at hun protesterte høyt og klagende, tross alle pålegg om å være stille.

Sean smilte av forskrekkelsen hennes. «Du ble med for å leve som en hardhaus, ikke sant?»

«Men, men … kommer ikke Job med bilen?» Hun virket desperat.

«Ikke med mindre han hører et skudd,» forklarte Sean, og Claudia sank utrøstelig sammen i stolen.

Natten ble kald og endeløs, og moskitoer fra den grønne stag-nasjonskulpen i elvefaret summet hissig om ørene på dem uten å ense Claudias myggspray.

På den andre siden av elven åt løven med jevne mellomrom, deretter hvilte han. Litt etter midnatt begynte han å brøle; eksplosive lydsjokk som vekket Claudia fra en ubekvem døs og satte hjertet i halsen. Den grusomme lyden ebbet ut i en serie dype grynt.

«Hvorfor gjør han det der?» spurte Claudia anspent.

«For å si fra til verden hvem som hersker her.»

Så kom hyenene, en flokk hylende og halsende åtselrøvere som gjødde av iver da de været åtet. Løven jaget dem vekk, han stormet gjennom gresset og snerret og brølte, men de kom luskende tilbake så snart han snudde seg for å ete. Med bjeff og ul dannet de en rastløs krets rundt åtetreet.

En time før daggry falt Claudia omsider i urolig søvn der hun satt lutrygget i stolen med hodet vridd i en vemmelig vinkel. Litt etter våknet hun med et rykk og oppdaget at det var blitt lyst nok til å skimte kjettingen som bar bøffelkadaveret.

I skogen like i nærheten holdt et par neshornfugler sin gjallende demringskonsert; groteske svarte kre på størrelse med kalkuner. Ved siden av henne strakte Riccardo seg og gjespet, og Sean reiste seg så det gynget i hele treet.

«Hva er skjedd?» mumlet Claudia. «Hvor er løven?»

«Han dro for en time siden,» forklarte faren. «Lenge før det ble skytelys.»

«Det er bare én måte å få tatt denne katten på, Capo,» mente Sean. «Og det er med lystring – eller med griseflaks.»

«Jeg pleier å ha flaks,» smilte Riccardo, og i det fjerne hørte de motordur. Det var Job som kom for å hente dem.

Hele den dagen holdt de seg i leiren og tok igjen søvnen de hadde mistet. Men samme kveld, da de tok plass i kamuflasjesku-ret igjen for å vente på løven, var Fredrik den Store forsvunnet. Han kom ikke til åtet neste kveld heller, og safarien gikk inn i en dødperiode. Sean og laget hans slet energisk, men fåfengt med å finne løven. Det kom ingen melding fra speiderne som Sean hadde utplassert for å overvåke elefantvadene i Chiwewe-elven, som var nordgrensen av Seans konsesjonsområde. Riccardo Monterro var ikke interessert i å jakte på beskjednere slettevilt som sabel-antilope, kudu eller elgantilope. Dette ville holdt en annen safari i virksomhet.

Bare de to løvinnene og ungene deres holdt seg langs elvebredden, hvor de slo seg permanent til.

«Courtneys femstjerners hotell,» klaget Sean. «Gourmetkost serveres daglig.»

Flokken ble så vant til jaktlagets besøk at løvinnene bare trakk seg hundre meter til skogs og knurret litt for skams skyld hver gang et ferskt kadaver ble heist opp i treet. De fulgte interessert med, og klarte bare såvidt å dy seg til Toyotaen reiste. Bilen var ikke ute av syne før kattene kom travende for å inspisere det nye traktementet.

Men Fredrik den Store kom ikke igjen. De så ikke tegn til hannens store, umiskjennelige poteavtrykk rundt åtene eller på kjø-restiene som Sean patruljerte hver bidige dag når han gjennomsøkte et seksti kilometers område rundt leiren.

«Men hvorfor skulle han bare forsvinne på den måten?» innvendte Riccardo.

«Fordi han er katt – og hvem vet hvordan en katt tenker!»

* * *

Etter den korte, men hete episoden i kamuflasjeskuret hadde forholdet mellom Sean og Claudia antatt en ny nyanse. Småkrang-lingen deres var blitt mer hevntørstig og bitter, den åpne forakten var blitt mer intens, og de la mer sjel i forsøkene på å plage hverandre.

Da hun kalte ham rasist, bare smilte han og tok det som en kompliment. «Jeg er attpå til sørafrikaner,» sa han. «Visste du det?»

Claudia så sjokkert på ham. «Og jeg som trodde du var brite!»

Sean ristet på hodet og anla det smilet som alltid terget henne slik. «Jeg går ut fra at du støtter USAs sanksjoner mot hjemlandet mitt.»

«Selvsagt, det gjør da alle skikkelige folk.»

«Selv om de sanksjonene fører til at en million fargede sulter?» Han ventet ikke på svar. «Hva med uttrekning av amerikansk næringsliv fra hjemlandet mitt – er du for det også?»

«Jeg agiterte for det i studietiden,» erklærte hun stolt. «Var med på alle møtene og marsjene.»

«Da skylder vi deg stor takk. Du og dine likesinnede presset amerikanske firmaer i Sør-Afrika til å selge sine anlegg tilbake til oss for en slikk og ingenting. På et blunk skapte dere to hundre mangemillionærer i Sør-Afrika, og de var alle sammen hvite. Gratulerer med resultatet, snuppa mi.»

Men mens de kranglet, var de hektisk oppmerksom på hverandre. Den fysiske kontakten de hadde opplevd lå mellom dem som en giftslange – farlig, men fascinerende.

Claudia hadde vært enslig i nesten to år nå, helt siden hun slo opp med den legen hun bodde sammen med inntil hun ble lei av mannens mas om giftermål. En enslig tilværelse passet dårlig for Claudias romantiske middelhavslynne, men hun var kresen. Om kveldene lå hun våken i teltet og hørte på Seans stemme fra leirbålet, hvor han satt og pratet med faren. Hun oppfattet bare den lave, maskuline buldringen, fikk ikke tak i ordene. En gang syntes hun de nevnte navnet hennes. Hun satte seg opp og lyttet etter beste evne, skuffet over at hun ikke fikk tak i hva de sa om henne.

Senere, da han omsider sa godnatt til Riccardo og gikk til sitt eget telt, måtte han passere like forbi hennes. Hun lå stiv i sengen og fulgte skrittene og lommelykten hans gjennom teltduken mens hun forberedte en iskald avvisning i de mest fornærmende vendinger, men hun følte et ørlite stikk av skuffelse da skrittene fortsatte rett forbi uten å stanse.

Da de dro ut til åtet på safariens niende dag, var den unge løv-innen voldsomt aggressiv. Det skyldtes ikke såre øyne, for de var helt i orden igjen nå, men hun snerret til Sean og gjorde skinnan-grep med piskende hale så snart han gikk ut av Toyotaen for å inspisere åtet. Da hun avbrøt angrepet og snudde for å trekke seg tilbake, så de røde blodflekker i den myke, lysbeige pelsen nedenfor halen.

«Snerremerra har fått løpetid!» utbrøt Sean triumferende. «Nå har vi et åte som Fredrik den Store aldri i verden klarer å motstå. Du sa du pleide å ha flaks, Capo. Nå får vi se hvor solid den flaksen er.»

Sean ville prøve å få tatt Fredrik før denne himmelsendte sjansen gikk fra dem. De hadde ikke tid til å oppspore de enorme bøffelflokkene langs Chiwewe-elven for å felle seg et ferskt åte, så Riccardo skjøt en ung kuduokse i en flokk ungkarshanner like ved leiren. De heiste kadaveret opp i åtetreet på glennen hvor de sist hadde sett den store hannløven. Denne gangen hengte de det så lavt at løvinnene lett kunne nå det, og tidlig på ettermiddagen klatret de opp i machanen. Løvinnene fikk ferten av kjøttet før en time var omme, og kom travende langs det tørre elvefaret. Etter dem kom de lekne ungene rekende. Den eldste løvinnen åt hjertelig av det ferske kudukadaveret, men den yngste forsynte seg bare beskjedent og sporadisk. For det meste lusket hun rastløst rundt i det nedtrampede gresset under åtetreet og snerret mot ungene, rullet seg i gresset eller satte seg opp og slikket blodflekkene under halen. Av og til sto hun og stirret inn i skogen, før hun senket hodet og utstøtte et langt, melankolsk stønn. Det var en lyd så full av forpint lengsel at Claudia fikk medfølelse med den smekre skapningen.

«Sånn ja, Snerremerra,» hvisket Sean bak Claudias skulder. «Rop på gubben din. Si fra hva for noe snadder du har til ham.»

Det er ikke rett, tenkte Claudia hissig. Det er ikke rett å utnytte henne på denne måten.

Plutselig spratt begge løvinnene opp og vendte seg mot skogen, og den eldste snerret lavt. Ungene ante straks uråd, de holdt opp med den evinnelige leken og krøp sammen bak mødrene. Så smøg den unge løvinnen frem gjennom gresset, hun vrikket og buktet hele skrotten i en ublu sexdemonstrasjon og utstøtte en serie lave velkomststønn.

«Rolig, Capo.» Sean la hånden på Riccardos arm og avholdt ham fra å legge an geværet. «Ta deg god tid.»

Da var det at løven kom ut av skogen. Først så de bare toppen av manken over gresset, men han kom ivrig travende mot løvinnen. Hun stormet skamløst frem, og de møttes på en nedtrampet rydning i gresset.

«Vent, Capo,» hvisket Sean. Han ville at Claudia skulle se det.

Løvinnen skubbet seg mot hannen, frem og tilbake strøk hun ham med de silkeglatte flankene, og Fredrik bruste ut manken så den virket dobbelt så stor. Han slikket henne i ansiktet da hun krøp sammen i den mektige mankebusken hans.

Så snudde løvinnen seg bevisst og viste ham bakparten. Hun løftet halen og sprutet en skvett urin fremfor snuten hans. Løven brumlet og vrengte overleppen i et lidenskapelig grin som blottet mektige, gule huggtenner. Han skjøt rygg, og Claudia vrikket på seg i stolen da løven strakte hals og slikket hunnen under halen med en lang, krøllet tunge.

Løvinnen tok imot kjærtegnene en liten stund, så kastet hun seg flirtent rundt, og tvers over elvefaret hørte jaktlaget den dype, innbydende malingen hennes. Sean la hånden lett på Claudias lår. Armlenet på stolen skjulte tilnærmelsen for faren, og hun gjorde ikke noe forsøk på å trekke seg unna.

Løvinnen gikk fra hannen, løp noen korte, lette skritt og la seg langflat på bakken mens hun kikket over skulderen. Løven gikk stivbent etter og stilte seg skrevsover henne. Han huket bakparten ned mot henne, og dermed sprang penisen ut, lyserød og glinsende. Løvinnen la halen fremover langs ryggen.

Sean lot fingertuppene gli opp i skrittet på Claudia, og han kjente den fjærende madrassen av kjønnshår under buksestoffet. Hun skilte bena en smule under hånden hans.

Løven sto over hunnen og skjøt rygg i taktfaste krampetrekninger, så la han det mektige, mankeprydede hodet bakover og brølte. Løvinnen istemte brølet, og Fredrik den Store senket snuten. Han bet henne kjærlig og forsiktig i nakken.

En lang stund lå de urørlig sammen på den måten, så bykset løven av henne, og i det samme la Claudia sin egen hånd over Seans. Hun grep ham om lillefingeren og brøt den så brutalt bakover at hun nesten dro den av ledd.

Smerten jaget opp gjennom armen, og Sean klarte såvidt å holde munn. Riccardo satt like ved, og selv om han ikke så Claudias fang bak armlenet, ville han sikkert gjette seg til Seans tilnærmelser hvis han hørte et smertestønn. Uten en lyd trakk Sean til seg hånden og gned den mishandlede fingeren, og han så at Claudias munnvik fortrakk seg i et hevngjerrig lite smil.

På den andre siden av elvefaret reiste løvinnen seg opp og ristet seg, så gikk hun langsomt og tydelig tilfreds ut på den åpne elvebredden. Der stanset hun og skottet tilbake mot løven, som satt igjen inne i det høye gresset.

«Gjør deg klar, Capo.» Sean masserte fingeren.

Klokken var fem på ettermiddagen, og solen sto i perfekt vinkel, den belyste motsatt bredd som en scene. Holdet var målt til åttisju meter fra machantreet til åtet. Riccardo Monterro var den beste skytter Sean noensinne hadde ført på safari. På det holdet kunne han sette tre kuler gjennom samme hull.

Løvinnen mjauet forførerisk, og løven reiste seg. Han fulgte henne ut på den åpne elvebredden. Han sto bak henne med bred-siden mot machanen på den andre siden av elvefaret, belyst av den gylne kveldssolen.

«Han er en gudegave, Capo,» hvisket Sean og ga Riccardo et lett slag på skulderen. «Ta ham!»

Langsomt løftet Riccardo kolben til skulderen. Våpenet var en .300 Weatherby Magnum. Den bastante patronen under hammeren var ladd med åtti gram krutt og et tolv grams Nosler-prosjek-til. Det ville krysse det åpne elvefaret med tre og et halvt tusen kilometers fart. Når det slo inn i levende kjøttvev, ville det skape en sjokkbølge som knuste de indre organene til gelé, deretter ville det suge den geléen ut gjennom det massive utgangssåret og sprute den som en rød skur utover gresset bortenfor dyret.

«Ta ham!» sa Sean, og Riccardo Monterro så gjennom kikkertsiktet. Løveskrotten fylte mesteparten av synsfeltet.

Han så enkelthårene i den tette, krøllete manken, han så hver muskel som spilte under huden. Midt oppe på flanken like bak skulderen hadde løven et lite vinkelarr i det glatte skinnet. Det var formet som en hestesko, en lykkebringende hestesko, og ga et perfekt siktepunkt. Midt over arret plasserte han trådkorset, som husket svakt i takt med den heftige pulsen hans. Han dro avtrekkeren gjennom dødgangen og kjente det siste trykkpunktet under fingeren.

Ved siden av ham satt Claudia stiv av gru. Løven snudde på hodet og så mot henne over elvefaret. Paringen hadde rørt henne dypt.

Han er for praktfull til å dø, tenkte hun, og nesten ubevisst satte hun i et rop av sine lungers fulle kraft.

«Løp, for svingende! Røm!»

Virkningen forbløffet selv henne. Hun hadde aldri trodd at et levende vesen kunne reagere så raskt. Fra doven urørlighet eksploderte alle de tre dyrene på vill flukt. Momentant var de bare gylne streker gjennom gresset.

Den eldste løvinnen forsvant nesten momentant i det lange gresset, med alle ungene styrtende etter. Den yngste løvinnen strøk langs elvebredden med slik fart at hun knapt var borti bakken, hun flådde lavt langs overflaten som en drikkende svale, og løven fulgte henne. Tross størrelsen og den mektige manken løp han like lett som henne, han strakte ut de muskuløse bena i fullt firsprang.

Riccardo Monterro dreide seg i stolen, med kolben mot skulderen og øyet mot kikkertsiktet, lot trådkorset følge løvens flukt. Løvinnen svingte inn i gresset og forsvant. Løven fulgte etter, men øyeblikket før han forsvant trakk Riccardo av. Smellet slo mot trommehinnene, øredøvende og smertelig, og selv i fullt dagslys glimtet en lang ildtunge utover elvefaret.

Løven snublet i spranget, og med et eneste høylydt host forsvant han inn i gresset. I stillheten som fulgte sang skuddet fremdeles i ørene, og i fortørnet taushet stirret de ut mot den forlatte glennen.

«Flott levert, snuppa mi,» brummet Sean lavt.

«Jeg angrer ikke!» sa hun trassig, og faren tok ladegrep med slik ergerlig kraft at tomhylsen virvlet avgårde i solskinnet. Han reiste seg så det spinkle machantreet gynget, og uten et blikk på datteren klatret han ned den provisoriske stigen.

Sean tok med seg den grove, dobbeltløpede riflen og fulgte etter ham ned. Da de sto sammen ved foten av treet, kneppet Riccardo opp brystlommen og bød Sean en Havana fra sigaretui-et. Ingen av dem pleide å røke på dagtid, men nå tok Sean imot en sigar og bet spissen av den.

De tente sigarene sine og røkte i taushet en stund. Til slutt skottet Sean på Riccardo. «Angi skuddet, Capo.»

Riccardo var så dyktig skytter at han kunne avgjøre nøyaktig hvor det ble av et skudd han hadde løsnet. Nå nølte han. «Den katten var i bevegelse,» sa han motstrebende. «Jeg var for rask. Jeg siktet ikke langt nok foran.»

«Bukskudd?» spurte Sean.

Riccardo nikket. «Akkurat.»

«Fanken,» sa Sean. «Satan!»

Begge så mot det høye gresset og tette tornekrattet på motsatt bredd.

Det tok ti minutter før Toyotaen kom, tilkalt av skuddet. Job og Shadrach og Matatu smilte forventningsfullt. De hadde deltatt i seks safarier med Riccardo Monterro, og aldri opplevd at han bommet. De hoppet ut av Toyotaen og speidet over elvefaret, men smilene vek plassen for mørkeste dysterhet da Sean kunngjorde resultatet: «Intumbu! I buken!»

Taust gikk de tre tilbake til Toyotaen og begynte å gjøre seg klar til oppfølgingen.

Sean myste mot solen. «Mørkt om en time,» sa han. «Vi har ikke tid til å la såret stivne.»

«Vi kan jo la ham i fred til i morgen tidlig,» foreslo Riccardo. «Da er han nok temmelig dårlig.»

Sean ristet på hodet. «Hvis han dør der inne, vil hyenene ta ham. Da blir det ikke noe trofé. Dessuten kan vi ikke la den stakkars jævelen lide i hele natt.»

De tidde da Claudia klatret ned stigen fra machanen. Hun så ikke på dem, men kastet fletten trassig over skulderen og marsjerte til bilen. Der korsla hun armene over de små brystene og stirret bistert fremfor seg.

«Beklager,» sa Riccardo. «Jeg har kjent henne i tjueseks år. Burde skjønt at hun kunne finne på noe sånt.»

Sean svarte ham ikke direkte. «Du behøver ikke bli med, Capo. Bli her hos Claudia, du, så skal jeg gå over og ordne dette. Det er slikt du betaler meg for.»

Nå var det Riccardos tur til å ignorere bemerkningen.

«Jeg tar med Rigbyen,» sa han.

«Pass på at den er ladd med bløtspisskuler,» rådet Sean.

«Klart det.» De gikk side om side til Toyotaen, hvor Riccardo la fra seg den noe lettere Weatherby-riflen og tok den grove Rigbyen i stedet. Han åpnet kammeret og sjekket at det lå ekspanderende bløtspisskuler i magasinet, så fylte han hempene i patronbeltet med tilsvarende ammunisjon fra en ny pakke.

Sean lente seg mot Toyotaen, tok patronene ut av den kraftige, dobbeltløpede riflen og satte inn andre fra hempene på jakkeslaget.

«Stakkars dyr,» sa han. Selv om han så på Riccardo, var det egentlig Claudia han snakket til. «Det kunne blitt en kjapp, smertefri felling, men nå er han der ute i gresset, fortsatt i live, men med halvparten av tarmene skutt vekk. Det er det mest smertefulle sår som tenkes kan.» Han så at jenta krympet seg og bleknet. Hun ville ikke se på ham.

«Vi må prise oss lykkelig om ingen blir drept,» fortsatte Sean med makaber skadefryd. «Det blir antakelig Matatu. Han må gå i forveien langs sporet, og den vesle gjøken flykter aldri for et angrep. Hvis noen får sin bekomst, blir det nok Matatu.»

Claudia kunne ikke dy seg for å sende et medlidende blikk mot den vesle ndoroboen.

«Gi deg, Sean,» kommanderte Riccardo. «Hun skjønner hvor dum hun har vært.»

«Å?» sa Sean. «Jeg lurer nå på det.» Han smekket igjen brekk-ladningen på dobbeltriflen. «Jaja, Capo, du får ta på deg skinnjakken. Hvis løven hiver seg over deg, kan den jakken beskytte litt. Ikke mye, men det er bedre enn ingenting.»

De tre fargede ventet ved elvebredden. Job hadde en umåtelig grovkalibret hagle ladd med bjørnehagl, men de to andre var ubevæpnet. Det krevde et helt spesielt mot å følge en såret løve inn i tett kratt uten å bære våpen.

Selv midt i opphisselsen la Claudia merke til hvilken tillit de betraktet Sean Courtney med. Hun ante at den vesle gruppen hadde stått sammen i livsfare så mange ganger tidligere at det hadde dannet seg et sterkt bånd mellom dem. De fire var sterkere sammenknyttet enn brødre, sterkere enn elskovspar, og hun følte et streif av misunnelse. Selv hadde hun aldri i sitt liv stått et annet menneske så nær.

Sean ga alle sammen et lite klapp på skulderen, en lett, usentimental bekreftelse, og deretter ga han en lavmælt beskjed til Job. Det gled en skygge over matabelens flotte ansikt, og et øyeblikk lot det til at han ville protestere, men så nikket han og gikk bort til Toyotaen, hvor han stilte seg opp med haglen for å vokte Claudia.

Sean støttet den dobbeltløpede riflen i armkroken mens han strøk det glansfulle håret vekk fra øynene og bandt det opp med et pannebånd av flettet skinn.

Selv om Claudia foraktet ham, kunne hun ikke la være å beundre det heroiske preget som hvilte over ham mens han traff disse siste forberedelsene til å møte den uhyggelige dødsfaren som hun i stor grad hadde laget i stand til ham. Seans safarijakke var ermeløs, og han gikk med kaki kortbukse. Armene og bena var bare og solbrune. Han var enda høyere enn faren hennes, men smalere om livet og bredere om skuldrene, og han bar det grove, tunge geværet uanstrengt med én hånd.

Han skottet bort på Claudia; blikket var rolig og grønnøyd og foraktelig. Med ett fikk hun en stygg forutanelse, og hun følte trang til å be ham la være å krysse elvefaret, trygle ham om å la være, men han snudde seg vekk før hun rakk å si noe.

«Klar, Capo?» spurte han, og Riccardo nikket der han sto alvorstung med Rigbyen i skuddklart tohåndsgrep. «Ålreit, da går vi.» Sean nikket til Matatu, og den vesle sporfinneren gikk i spissen for følget nedover elvebredden.

Ute i elvefaret dannet de jaktformasjon, med sporfinneren fremst. Sean fulgte like bak ham og holdt øye med sivkrattet forut. Deretter kom Riccardo, han holdt ti skritts avstand for å unngå forvirring ved et plutselig dyreangrep, og Shadrach dannet baktropp.

På vei over elvefaret fylte de lommene med rundslitt småstein. Borte ved motsatt bredd stanset de et øyeblikk og lyttet, deretter smatt Sean forbi Matatu og gikk opp som førstemann. Han stilte seg alene på den nedtrampede rydningen under åtetreet og lyttet og speidet i nesten fem minutter.

Deretter begynte han å kaste småstein ut i gresset, sonderte systematisk i området hvor løven hadde forsvunnet. Noen av steinene landet med knepp på andre steiner, noen traff busker, men det kom ikke noe utfordrende knurr. Sean plystret lavt, og de andre kom etter ham opp elveskråningen. Da de hadde stilt seg i formasjon, nikket Sean til Matatu.

De rykket langsomt frem. I Afrika står det mange gravsteiner over folk som har skyndt seg etter skadeskutte løver. Matatu konsentrerte all sin oppmerksomhet mot bakken, kikket aldri opp mot gressmuren foran seg. Han satte total lit til Sean. Ved kanten av gresskrattet hveste han lavt og gjorde et hemmelighetsfullt håndtegn bak ryggen.

«Blod,» sa Sean lavt til Riccardo uten å snu seg mot ham. «Og bukhår. Du hadde rett, Capo, du traff buken.»

Han så glinsende blod på gresstråene.

«Akwendi!» sa han til Matatu og trakk pusten som en stuper på kanten av en skrent over en dyp og iskald kulp. Han holdt pusten da han gikk videre inn i det høye gresset, som lukket seg rundt ham og begrenset sikten slik det mørke, skumle dypet i kulpen ville gjort.

* * *

Skuddet hadde truffet løven som et brutalt spark i flanken, det hadde slengt ham rundt og slått hele bakkroppen følelsesløs.

Men han ruste videre inn i gresset, og der følte han seg straks tryggere. Etter tjue byks stoppet han og så seg tilbake. Han lyttet og været med utspilte nesebor mens halen pisket langsomt frem og tilbake.

Han merket ingen smerte, bare nummenhet og tyngde i tarm-regionen, som om han skulle svelget en jernstein. Han været sitt eget blod, og vred seg slik at han fikk snust på flanken. Utgangssåret var på størrelse med et eggeglass, og derfra sydet blod som var nesten beksvart. Iblandet blodet var det flytende innholdet fra hans egne tarmer. Væsken piplet og dryppet ned på den tørre bakken under ham. Han slikket såret og fikk kjeften full av blod.

Løven løftet hodet og lyttet igjen. Han hørte menneskestemmer i det fjerne, bortenfor elvefaret, og han knurret lavt. Nå begynte raseriet å stige, for han forbandt blodet og tyngden i buken med menneskenes nærvær.

Da kalte løvinnen på ham, et langt, hikstende stønn, og han fulgte etter henne. Han løp ikke nå, for vekten i buken hemmet ham, og bakbena var numne og tunge. Løvinnen ventet på ham et stykke unna. Ivrig gned hun seg mot ham, deretter prøvde hun å lede ham med seg, hun travet avsted i forveien. Han gikk tungt etter henne; stoppet stadig for å lytte og slikke det blødende såret, og løvinnen kom utålmodig tilbake. Hun stønnet til ham og strøk ham i ansiktet med snuten, luktet på såret og slikket det, forundret og urolig over atferden hans.

Bena hans var tunge som trestammer nå, og foran ham lå et ibenholtkratt. Han gikk til side og brøytet seg inn i den tette, sammenfiltrede underskogen. Der snodde han den svarte haledusken inn under seg og la seg med et sukk.

Løvinnen ventet rastløst i kanten av krattet, hun maste på ham med innsmigrende mjauing. Da han ikke reagerte, gikk hun etter ham inn i krattet og la seg ved siden av ham. Hun slikket såret, og løven lukket øynene. Han begynte å pese lavt da smertene meldte seg.

Smertene vokste i kroppen og ble til en enorm, kvelende vekt som æste og æste inne i ham. Det kjentes som om buken ble sprengt ut til bristepunktet. Løven stønnet lavt og glefset etter sin egen flanke, prøvde å kverke det som gjorde så vondt inne i ham, denne levende pinen som gnagde på tarmene.

Løvinnen prøvde å avlede ham. Forvirret og bekymret vrikket hun seg rundt og trykket bakparten mot snuten hans, bød ham de oppsvulmede, væskende kjønnsorganene. Men løven bare lukket øynene og snudde seg vekk, og hvert eneste åndedrag skar som en vedsag i halsen.

Så hørte han stemmer igjen, hviskende menneskestemmer, og han løftet hodet. Villskapen lyste av de gule øynene da han fant noe å rette sin glødende hevntørst mot. Ut av buksmertene vokste et mektig hat, og løvens svarte raseri ble altoppslukende.

Noe dunket og raslet ned gjennom ibenholtkrattet over ham, og løven knurret, en skurrende utblåsning gjennom den forpinte halsen.

* * *

De rykket langsomt innover i gresset. Det rakk dem over hodet og sto så tett at de bare så to-tre skritt fremfor seg.

Løvens blod var smurt på gresset, og stråene var bøyd til side der han hadde gått, så sporet var ingen sak å følge. Blodet på gresset viste Sean og Matatu nøyaktig hvor høyt skuddsåret satt, og lorten i blodet viste at tarmene var gjennomskutt. Det var et banesår, men døden ville komme langsomt og seigt.

Tjue meter inne i gresskrattet stoppet Matatu et øyeblikk og pekte på en pøl med mørkt, tjæreaktig blod.

«Han stoppet her,» hvisket han.

Sean nikket. «Han har nok ikke dratt langt. Han venter på oss, Matatu, og når han kommer, da løper du bakom meg. Kan jeg stole på det?»

Matatu smilte bredt. Begge visste at han ikke ville gjøre det. Matatu hadde aldri flyktet, han ville stå like urokkelig som han alltid gjorde når viltet angrep.

«Jaja, din dumme lille jævel.» Sean var anspent nå. «Fortsett.»

«Dåmme lille jeevel,» gjentok Matatu fornøyd. Han visste at Sean brukte det uttrykket bare når han var ekstra stolt av ham.

De gikk videre langs blodsporet. For hvert tredje eller fjerde skritt stoppet Sean og kastet småstein i gresset foran dem. Da det ikke kom noen reaksjon, gikk de varsomt videre.

Bak seg hørte Sean at det kneppet og kneppet i sikringen på Rigbyen. Riccardo kippet den av og på mens de gikk, en nervøs tukling som røpet hvor oppspilt han var. Selv om Sean irriterte seg over lyden, følte han en viss beundring for mannen. Dette var antakelig noe av det farligste et menneske kunne gi seg ut på – å følge en bukskutt løve i usiktbart kratt. Dette var Seans jobb, men for Riccardo var det en ildprøve han bare ville møte en eneste gang i livet, og hittil hadde han bestått den bra.

Sean kastet en ny småstein innover i gresskrattet, og hørte at den slo ned i et lavt tre.

Mens de gikk videre, tenkte Sean på frykt. For enkelte var frykt en lammende og ødeleggende sinnsbevegelse, men for slike som Sean var det en henfallenhet. Han frydet seg over å føle frykt, det var som en rus i blodet, det skjerpet alle sanser slik at han følte rutemønsteret i valnøttkolben under fingrene og hvert enkelt gresstrå som strøk mot de bare bena. Synet ble så skarpt at han så verden som gjennom en lupe av krystall, han kjente smaken av luften han pustet inn, han merket angen av gresset han knuste under støvlesålene og lukten av blodsporet de fulgte. Han var sitrende, dirrende opplagt, og han henga seg til frykten slik en narkoman kunne hengitt seg til en heroinsprøyte.

Han kastet en småstein i ibenholtkrattet som dannet en øy i gresshavet like foran dem, og den tumlet ned gjennom greinverket. Da knurret det i dypet av krattet.

Dødsfrykten ble så berusende at det nesten ikke var til å holde ut, en orgasme i sinnet, sterkere enn han noensinne hadde fått hos kvinner, og Sean avsikret geværet. «Nå kommer han, Matatu. Løp!» Det lå jubel i stemmen, og tiden bremset ned til langsom kino, enda et fenomen som frykten kunne fremkalle.

I kanten av synsfeltet registrerte han at Riccardo Monterro gikk opp på siden av ham, tok sin plass i skyttergeleddet, og han skjønte hva det måtte koste mannen.

«Flott gjort!» sa han høyt, og den lyden utløste et uhyggelig rabalder i ibenholtkrattet. En tung skrott kom rusende gjennom kjerret så greinene ristet, og en kakafoni av skrekkinnjagende fnys og snerring kom strakt mot dem.

Matatu sto hoggende rolig som en gardist på oppstilling. Matatu hadde aldri flyktet. Sean gikk frem på den ene siden av ham, Riccardo stilte seg på den andre siden, og de la an geværene, siktet mot muren av gress mens uhyret ruste mot dem, pløyde gresset flatt på sin vei og møtte dem med et hårreisende brøl som formelig lamslo sansene.

Rett fremfor dem revnet gressveggen, og en kolossal, brungul skrott kastet seg over dem.

De skjøt samtidig, og smellene druknet det rasende brølet. Sean fyrte av det andre løpet så raskt at begge brakene fløt sammen til ett, og det enorme femti grams prosjektilet pløyde inn i angriperen, stoppet dyret som om det skulle løpt mot en fjellvegg. Riccardo pumpet med ladearmen på Rigbyen, og et buldrende ekko av skuddsalvene fylte luften rundt dem.

Det drepte dyret stupte rett fremfor dem, og de ble stående med geværene løftet mens de betraktet det blødende kadaveret, fortumlet av bråheten og villskapen og de øredøvende skuddene.

I stillheten som fulgte kom Shadrach frem til dem. I likhet med Matatu hadde han holdt stand, og nå bøyde han seg over kadaveret – men i det samme rykket han til og ropte høyt det som ennå ikke hadde gått opp for dem.

«Det er ikke hannløven!»

Ikke før hadde han sagt det, så angrep løven. Han kom ut av krattet og ruste rett mot dem slik maken hadde gjort, men enda raskere enn henne, for smertene og det brennende raseriet pisket ham frem. Han kom snøftende som et lokomotiv for full damp, og de var uforberedt. Geværene var uladd, de sto for tett samlet rundt kadaveret av løvinnen, og Shadrach var mellom dem og løven.

Løven kom busende ut av gresskrattet i fullt sprang, glefset tak i Shadrachs hofte og brøytet ham rett inn i den tette sammenstimlingen ved kadaveret.

Den rev alle overende. Sean gikk på ryggkulen og slo nakken i bakken med lammende kraft. Han holdt geværet foran brystet, prøvde instinktivt å verne det mot skade da han datt, og det graverte dobbeltløpet støtte mot brystbenet da han traff bakken. Smertene jaget gjennom brystet, men han beholdt taket i våpenet og rullet seg over på siden.

Tre meter unna holdt løven på å maltraktere Shadrach. Den holdt ham nede med sine kraftige poter mens den bet sønder hoften og låret hans.

Gud skje lov at det ikke er en leopard, tenkte Sean da han åpnet brekkladingen for å stikke inn nye patroner. En leopard konsentrerer seg ikke om én mann når den angriper et jaktlag. Den bykser fra mann til mann med virvlende fart og dreper alle etter tur. Og leopardens hovedbytte er bavianen, så den vet nøyaktig hvordan den skal angripe en primat. Den går instinktivt etter hodet og glefser av skalpen mens bakbena sparker langs magen og klorer ut organene med gule, krokete klør. En kjapp og effektiv teknikk.

Gud skje lov at det ikke er en leopard. Det mektige rovdyret konsentrerte seg om Shadrach, holdt ham nede med potene og gnagde i filler benet, og for hvert knurr sto en mørkerød blodsprut ut av kjeften på den. Våpendrageren skrek og dunket fåfengt på løvehodet med begge knyttnevene.

Sean så at Riccardo reiste seg opp på kne i gresset like ved og krøp raskt mot Rigbyen.

«Ikke skyt, Capo,» ropte Sean til ham. I et basketak som dette kunne en uerfaren mann med ladd gevær være mange ganger farligere enn dyret som angrep. Kulene fra Rigbyen ville bore seg tvers gjennom løveskrotten og slå inn i folk som befant seg på bortsiden.

Sean hadde to patroner mellom venstre hånds fingre. Det var et gammelt jegerknep for rask omlading, og nå stakk han patronene inn i de tomme kamrene. Han lukket brekklademekanis-men.

Løven tygget på Shadrachs lår og hofter. Sean hørte hvordan knoklene knaste som knekkebrød under de forferdelige hugg-tennene. Nesen hans var full av ram løvestank og støv og blod-eim.

Bortenfor løven så han at Riccardo hadde fått tak i geværet. Han sto på kne, askegrå av sjokk, og klemte patroner inn i Rigbyen.

«Ikke skyt!» ropte Sean igjen. Løven var rett mellom dem. Et skudd som traff løven, ville gå tvers gjennom dyret og treffe Sean.

Det krever en helt egen teknikk å skyte et dyr som har lagt et menneske i bakken uten å drepe begge to. Det var livsfarlig å styrte frem til dem og skyte ned i dyreskrotten når mennesket lå rett under.

Sean gjorde ikke noe forsøk på å reise seg. Han rullet seg som en tømmerstokk, veltet seg tre ganger rundt mens armene vernet geværet mot støt, en inndrillet manøver fra militæret. Nå lå han langsmed løven, nesten direkte inntil den, og stakk geværmunningen mellom ribbena på dyret. Han siktet oppover og trakk av. Et eneste av de femti grams prosjektilene var nok.

Skuddet løftet løven klar av Shadrach, slengte den uanstrengt til side, mens prosjektilet pløyde ut av ryggen mellom skuldrene og fortsatte rett til værs.

Sean slapp fra seg våpenet, bøyde seg over Shadrach og tok ham i favnen. Han kikket ned på benet, hvor løvetennene hadde boret dype stilettsår og maltraktert alt vev fra kne til hofte.

«Matatu!» sa Sean skarpt. «I bilen. Førstehjelpsskrinet. Hent det.» Og sporfinneren forsvant gjennom gresset.

Riccardo krøp bort til Sean og så på benet.

«Å, trøste og bære,» utbrøt han dempet. «Det er lårpulsåren.» Lyst blod pumpet i taktfaste sprøyt ut av det dypeste såret, og Sean stakk fingrene langt inn i det varme vevet.

Han fikk grep om den glatte, pulserende ormen med tommel og pekefinger, og knep til av alle krefter.

«Skynd deg, Matatu!» brølte han. «Løp, din lille jævel, fly alt du kan!»

Det var mindre enn tre hundre meter til Toyotaen, og Matatu sprang som et forskremt dådyr. Det varte ikke lenge før han var tilbake. Sammen med ham kom Job, som bar det hvite skrinet med rødt kors på lokket, og nå åpnet han det.

«I instrumentpakken,» sa Sean bryskt til Job. «Åreklype.»

Job leverte instrumentet til Sean, som knep det fast i den skadde pulsåren og plastret saksehåndtaket til Shadrachs lår. Seans hender ble oversmurt med blod, men han og Job hadde gjort dette femti ganger under bushkrigen, så han arbeidet raskt og sikkert.

«Gjør i stand intravenøst,» sa han til Job. «Vi gir ham en pose Ringers-laktat til å begynne med. Sett sammen utstyret.»

Mens han snakket, skrudde han kapselen av en tube Betadyn. Nå stakk han tuten dypt ned i sårene i Shadrachs lår og fylte dem med tykk jodsalve. Shadrach lå og betraktet dem uten protester eller tegn på smerte, og svarte med enstavelser når Job snakket til ham på sindebele.

«Utstyret er klart,» sa Job.

Uten et ord tok Sean kanylen ut av hånden på Job. Shadrach var Seans ansvar, og han ville ikke la noen andre gjøre dette, ikke engang Job. Han vred Shadrachs arm for å komme til innsiden av albuen, så klargjorde han en blodåre med en dreven melkebevegelse og traff den med nålen på første forsøk. Han ga Job tegn om å la plasmaet strømme.

«Du Shadrach, du Shadrach.» Seans smil var utrolig overbevisende da han strøk matabelen over kinnet med blodig hånd. «Jeg tror du forgiftet den gamle løvepelsen noe skikkelig. Han åt beinet ditt, og dermed kreperte’n på flekken!» Shadrach humret, og det imponerte Riccardo, selv om han hadde jobbet sammen med hardbarkede typer før. «Skal du ikke by Shadrach en sigar, Capo?» sa Sean og begynte å bandasjere benet for å stoppe resten av blødningen.

Da forbindingen var gjort, så han raskt over resten av Shadrachs kropp. Han smurte Betadyn i alle sårene og skrammene som løveklørne hadde laget.

«Vi må ikke overse et eneste lite risp,» brummet han. «Løven har levd på råtne kadavere. Kjeften er smekkfull av infeksjon, og det sitter råttent kjøtt i furene på klørne. De fleste som overlever en slik maltraktering, dør gjerne av koldbrann etterpå.»

For sikkerhets skyld tømte Sean en hel ampulle penicillin i blodplasmaet som ble tilført Shadrach intravenøst, slik at kroppen skulle bli gjennomsyret med antibiotikum. Sean nikket og reiste seg. Han hadde brukt mindre enn en halv time, og en utdannet lege kunne neppe gjort behandlingen raskere.

«Jeg går og henter bilen,» sa Sean. «Men jeg må kjøre en omvei om vadet. Det kan ta litt tid, så det blir nok mørkt før jeg rekker tilbake.» Han kunne sendt Job etter bilen, men han ville gjerne komme på tomannshånd med Claudia. «Det ligger noen tepper i skrinet. Svøp ham inn og hold ham varm.» Han kikket ned på Shadrach. «En sånn liten skramme er vel ikke noe å ta på vei for. Jeg vil ha deg i full jobb igjen litt brennkvikt, ellers trekker jeg det på lønna!»

Han tok med seg det grove geværet og gikk tilbake gjennom gresskrattet mot elvebredden. Da han trasket over det tørre leiet, begynte raseriet omsider å melde seg. Det kokte desto heftigere etter den lange forsinkelsen.

Claudia satt alene foran i Toyotaen da han kom opp fra elvefaret. Hun så ynkelig og forlatt ut, men han følte ikke den ringeste medlidenhet. Nå stirret hun forferdet på de blodige hendene hans.

Sean satte geværet i våpenstativet uten å verdige henne et blikk, så tok han vannkannen, tømte en skvett over hendene og gned av seg mesteparten av blodet. Han satte seg bak rattet, startet motoren, gjorde en skarp sving og raste langs kjørestien nedover elveleiet.

«Kan du ikke fortelle meg hva som skjedde?» sa Claudia til slutt. Hun hadde ment å virke angerfri og selvsikker, men tonen ble lavmælt og kuet.

«Joda,» sa Sean, «nå skal du høre. I stedet for en rask, barmhjertig felling ble det totalt kaos. Først angrep løvinnen. Vi skjøt henne ved en feiltakelse i det høye gresset. Ikke at vi hadde noe valg, forresten. Hun mente alvor.» Sean slo på frontlyset, for solen var nede, og det mørknet i skogen. «Jada, så nå er løvinnen drept. Ungene hennes er ikke avvent ennå, så de er ferdige alle tre. De sulter ihjel innen en uke.»

«Å nei!» hviske Claudia.

«Deretter angrep hannløven. Han kom uforvarende på oss, og fikk lagt Shadrach i bakken. Tygde nesten beinet av ham. Lårbenet er knust fra hoften til kneet. Kanskje vil han miste hele beinet, ikke vet jeg. I beste fall blir han halt for livet. Sporfinner blir han aldri mer. Jeg får gi ham jobb som flåer eller leirtjener, men han er matabelekriger, og ukvalifisert arbeid kommer til å knekke ham psykisk.»

«Det var da leit.»

«Du synes det var leit?» Seans tone var lav og olm. «Shadrach er min venn og ledsager. Han har reddet livet mitt flere ganger enn jeg har tall på, og jeg har gjort det samme for ham. Vi har utkjempet en krig sammen, vi har sovet under samme teppe, spist av samme tallerken, vandret tusen mil sammen i hete og støv og regn. Han er mer enn bare en venn. Jeg har to brødre, men Shadrach betyr mer for meg enn noen av dem. Og du synes det var leit, sier du. Mange takk, snuppa mi, det var litt av en trøst.»

«Du har rett til å være forbannet,» sa Claudia. «Jeg forstår deg godt.»

«Din nye ydmykhet er rørende, men den kommer sørgelig sent.»

«Jeg har vært dum, det innrømmer jeg. Men hva kan jeg gjøre for å rette opp skaden nå?»

«Vi har igjen tretti dager av safarien,» sa han bittert. «Du får prøve å holde deg på matta den tiden. Eneste grunn til at jeg ikke avblåser hele prosjektet og sender deg tilbake til eskimoene og menneskerettighetene dine, er at jeg synes faren din er en prektig kar. Fra nå av går du på nåde. Et eneste pip til fra deg, så blir du satt på første fly hjem til Anchorage. Uttrykker jeg meg klart nok?»

«Til de grader.» Nå var det en antydning til tæl i tonen hennes igjen, og ingen sa mer under den humpete bilturen nedover langs elvefaret, over vadet og tilbake langs motsatt bredd.

Da de kom frem, hadde Job og Matatu fyrt opp et bål. Det flakkende lysskjæret ledet Sean frem til stedet hvor Shadrach lå. Han hoppet ut av Toyotaen og gikk rett bort til pasienten.

«Hvordan går det med smertene?» Sean satte seg på huk ved siden av ham.

«Bare småtteri,» sa Shadrach, men den grå hudtonen og de innsunkne øynene levnet ingen tvil om at han løy. Sean fant en engangssprøyte og fylte den med morfin fra en glassampulle. Han satte sprøyten og ventet til drogen begynte å virke før han og Job bar Shadrach bort til bilen og la ham baki.

Job og Matatu hadde flådd begge løvene mens de ventet, og nå la de bylten med saltede skinn på bilpanseret for å kjøle dem i nattevinden.

«Det er litt av en løve,» sa Sean til Riccardo. «Der har du sikret deg et praktfullt trofé!»

Riccardo bare ristet på hodet. «Nå får vi bare konsentrere oss om å kjøre Shadrach til leiren.»

Sean kjørte forsiktig, lirket terrengpickupen pent over ujevne partier, prøvde å skåne Shadrach for den verste skumpingen.

Claudia forlangte å få sitte baki hos Shadrach og støtte hodet hans i fanget. Riccardo satt i forsetet ved siden av Sean. «Hva blir det til nå?» spurte han stillferdig.

«Jeg tar radiokontakt med Harare så snart vi kommer til leiren, og får dem til å sende en privat ambulanse til flyplassen for å møte ham. Jeg blir nok borte et par dager. Jeg må se til at Shadrach får skikkelig pleie og behandling, og dessuten må jeg selvsagt melde fra til viltstelldirektoratet og prøve å skvære opp.»

«Jeg hadde ikke tenkt over den siden av saken ennå,» sa Riccardo. «Vi drepte en løvinne med unger, og en mann ble maltraktert for oss. Hva vil myndighetene gjøre?»

Sean trakk på skuldrene i mørket. «Det er nok mest sannsynlig at de inndrar lisensen min og tar fra meg konsesjonsområdet.»

«Herregud, Sean, jeg ante ikke at det var så ille. Er det noe jeg kan gjøre?»

«Ikke en ting, Capo, men takk for tilbudet. Du står utenfor dette. Det blir en sak mellom myndighetene og meg.»

«Jeg kan påta meg det fulle ansvar for løvinnen, si at det var jeg som skjøt henne.»

«Hjelper ikke.» Sean ristet på hodet. «Klientene skal aldri holdes ansvarlig, det er direktoratets doktrine. Uansett hva du gjør, er det jeg som bærer ansvaret.»

«Hvis de inndrar lisensen din …» Riccardo nølte, men Sean ristet på hodet igjen.

«Nei, Capo, de vil ikke avlyse safarien. Det hører også med til direktoratets doktrine. Safarien skal fullføres, ingenting skal gå ut over klienten. Myndighetene trenger den harde valutaen du fører inn i landet. Først når du har reist, lar de øksen falle over meg. Du holdes helt utenfor. Jeg kommer igjen om et par dager, så kan vi jakte på den digre elefanten sammen. Det skal du ikke være bekymret for.»

«Du fremstiller meg som en egoistisk lort. Jeg er bekymret for deg og lisensen din, ikke for min egen moro.»

«Vi skal more oss begge to, Capo. For hvis jeg virkelig mister lisensen, blir det siste gang du og jeg kan jakte sammen.»

Claudia hørte samtalen der hun satt baki bilen, og hun skjønte hvorfor faren ikke svarte. Han visste at dette var hans siste jakt, uansett hvordan det gikk med lisensen. Claudia hadde gjennomlevd et følelsesmessig mareritt de siste timene, og nå sved tårene under øyelokkene når hun tenkte på faren. Hun tvang dem tilbake så godt hun kunne, men til slutt måtte hun gi tapt og gråte for dem alle sammen, for faren og løvinnen og ungene, for den praktfulle hannløven, for Shadrach og hans sønderbitte ben.

En av tårene falt i ansiktet på Shadrach, og han kikket forvirret opp på henne. Hun tørket dråpen av kinnet hans med tommelen, og stemmen var grøtet av sorg da hun beroliget pasienten. «Dette skal gå bra, Shadrach, alt skal ordne seg.» Men selv Claudia skjønte hvilken fjollet løgn det var.

* * *

Det var en fast ordning at Sean hadde radiokontakt med kontoret sitt i Harare klokken ti hver kveld. Turen hjem til hovedleiren gikk så smått at klokken nesten ble ti før de kom frem. De hadde bare igjen noen minutter til å sette opp antennen og koble radioen til batteriet i Toyotaen.

Kontakten var god. En av grunnene til den sene oppkallingstiden var at mottaket ble bedre i den svale kveldsluften. Reemas stemme kom klart og tydelig over høyttaleren, med gujurati-aksent og det hele. Hun var en søt hindujente som drev Seans Harare-kontor strengt og effektivt.

«En mann såret,» sa Sean kort. «Sørg for at en ambulanse står klar på flyplassen når jeg kommer.»

«Skal bli.»

«Bestill en telefonsamtale med min bror Garrick i Johannesburg klokken ti i morgen formiddag.»

«Javel, Sean.»

«Skaff meg en avtale med viltstelldirektøren i morgen ettermiddag.»

«Direktøren er på viltstellkonferansen i New York, Sean. Det er visedirektøren som leder direktoratet nå.»

Sean slo av håndmikrofonen og bannet så det lyste. Viltstellkonferansen hadde han aldeles glemt. Han trykket inn sender-knappen igjen.

«Det er greit, Reema, da får du skaffe meg en avtale med Geoffrey Manguza i stedet.»

«Dette må være alvorlig, skjønner jeg.»

«Alvorlig er bare fornavnet, Reema.»

«Når lander du? Jeg må innmelde ekstraordinær reiseplan for deg.»

Sikkerhetsmyndighetene var alltid så nervøse for at sørafrikanske styrker skulle jage terrorister inn i Zimbabwe, og for sørafrikanske raid mot terroristsentre i selve Harare, at de påla flygere å innlevere reiseplan til luftfartsmyndigheten førtiåtte timer i forveien.

«Jeg starter herfra om femti minutter. Ankommer Harare klokken null ett nullnull. Flyger og to passasjerer.»

Det var en halv times kjøretur fra leiren til flystripen. Riccardo og Claudia var med i Toyotaen da de kjørte ut dit.

Sean tok baksetene ut av Baronen og la inn en madrass til Shadrach. I mellomtiden var Shadrach blitt feberhet og urolig. Han hadde 38,3 i feber, og kjertlene i skrittet var harde som valnøtter. Sean ville ikke se etter under bandasjen, engstelig for hva han kunne finne der, men et av de mindre klosårene på magen var allerede betent. Det væsket tynn verk og luktet svakt av forråtnelse.

Sean ga en ny dose penicillin gjennom den intravenøse kanylen, deretter fikk han hjelp av Job og to flåere med å løfte Shadrach forsiktig ombord i flyet og legge ham til rette på madrassen.

Shadrachs kone var en ferm matabelekvinne som gikk med et spedbarn fastsurret på ryggen. De lempet inn all den tunge bagasjen hennes, så kløv hun ombord og satte seg på madrassen ved siden av Shadrach. Hun la spedbarnet i fanget, kneppet opp blusen og lot ungen die av den melkesprengte barmen. I de tomme bagasjerommene på maskinen la Job sekker med speket viltkjøtt, en verdifull vare i Afrika. Da alt var klart, kjørte Job bilen til enden av flystripen og ga Sean frontlyset for avgangen.

«Job tar seg av dere mens jeg er borte, Capo,» forsikret Sean. «Kan du ikke ta hagla og jakte på duer og sandryper nede ved kulpene? Finere fuglejakt finnes ikke, det er enda bedre enn hvit-vingede duer i Mexico.»

«Ikke tenk på oss. Vi klarer oss fint.»

«Jeg kommer igjen så snart som overhodet mulig. Tukutela krysser nok ikke før nymåne, og innen den tid er jeg på plass igjen. Det lover jeg, Capo.»

Sean rakte frem hånden, og Riccardo trykket den. «Du gjorde en god jobb med løvene, Capo, men mot har du aldri manglet. Du er ingen forsagt frøken, nei.»

Claudia sto ved siden av faren, og nå smilte hun nølende, nesten blygt. Hun tok et skritt frem, som for å by Sean hånden.

Hun hadde slått ut håret og børstet det til en tett, mørk manke rundt hodet. Uttrykket var mildt, øynene var store og mørke og glansfulle. I lyset fra Toyotaen var de klassiske middelhavstrekke-ne hennes mer enn bare pene, og for første gang oppdaget Sean at hun var direkte vakker. Men tross skjønnheten og den angrende holdningen satte Sean opp en kald, avvisende maske. Han nikket kort uten å ense jentas forsiktige forsøk på å håndhilse, så gikk han opp på vingen og dukket inn i cockpiten.

Sean hadde selv hugd flystripen i skogen og planert den ved å slepe en bunt gamle lastebildekk frem og tilbake med Toyotaen. Den var smal, ujevn og kort, med helling nedover mot elven. Han stilte Baronen med halen helt inne i krattet og dro begge motorene opp i fullt turtall før han slapp bremsene. Like fremfor skogen i den andre enden av stripen satte han tjue grader flaps og vrengte maskinen på vingene. Som alltid korset han seg i tilgjort lettelse da han gikk klar av tretoppene og la kursen mot Harare.

Under flyturen prøvde han å planlegge sin strategi. Viltstelldi-rektøren var en gammel venn, og Sean hadde tidligere klart å komme overens med ham i like alvorlige saker. Men visedirektøren, Geoffrey Manguza, var av et helt annet slag. Direktøren var en av de få hvite etatssjefene som var igjen i forvaltningen, men Manguza ville snart overta etter ham og bli viltstelldirektoratets første fargede leder.

Han og Sean hadde kjempet på hver sin side i bushkrigen, hvor Manguza var kløktig geriljaleder og politisk kommissær. Ifølge ryktene likte han ikke safarioperatørene, som for det meste var hvite. Privat utnyttelse av statens grunneiendommer stred mot hans marxistiske prinsipper, og han hadde skutt for mange hvite under krigen til å ha noen særlig sympati eller respekt for dem.

Det kom til å bli et vrient møte, tenkte Sean med et sukk.

Reema ventet på ham da han takset inn. Som moderne inder-kvinne brukte hun buksedress i stedet for sari, men hun var ikke så moderne at hun ville velge sin egen ektemann. Faren og onklene holdt for tiden på med den saken, og hadde allerede funnet en lovende kandidat i Canada, en professor i orientalske religioner ved universitetet i Toronto. Det likte Sean dårlig, for Reema var en gudegave for safariselskapet hans.

Hun hadde sørget for at ambulansen sto klar på asfalten ved siden av småflyhangarene. Reema passet jevnlig på å smøre vaktene ved hovedporten med speket viltkjøtt fra konsesjonen. I Afrika kan kjøtt eller løfter om kjøtt åpne alle porter.

De fulgte ambulansen til sykehuset i Kombi. Mens Sean satt i passasjersetet og kikket gjennom hasteposten som Reema hadde tatt med til ham, regnet hun opp de viktigste forandringene som hadde skjedd mens han var borte.

«Carter, kirurgen fra Atlanta, har avlyst …» Det var en tre ukers safari, og Sean kikket krasst opp, men Reema beroliget ham. «Jeg ringte den tyske såpeprodusenten i München, Buchner, som vi avviste i desember. Han kastet seg over sjansen, så vi er fullt belagt for resten av sesongen.»

«Hva med broren min?» avbrøt Sean. Han sa ikke noe om at lisensen og den videre driften hang i en tynn tråd.

«Broren din har fått beskjed om at oppringningen kommer, og klokken seks i morges virket telefonen fortsatt.» I Zimbabwe var ikke det noe man kunne ta for gitt.

På sykehuset var det minst femti alvorlig syke pasienter foran dem i mottakskøen. De lange benkene var fulle av sammenkrøpne, miserable typer, og bårer blokkerte både midtgangene og dørene i ventehallen. Mottaksbetjeningen forhastet seg ikke, og de vinket Shadrachs båre bort i et hjørne.

«Overlat dette til meg,» sa Reema. Med et englesmil tok hun mottakslederen i armen, førte ham til side og godsnakket med ham.

Fem minutter senere var Shadrach innskrevet, og en østtysk lege var i gang med å undersøke ham.

«Hvor mye kostet det der?» ville Sean vite.

«Det ble billig,» forsikret Reema. «En sekk spekekjøtt.»

Sean hadde lært såpass tysk av sine safariklienter at han kunne snakke med legen om Shadrachs skader, og mannen uttalte seg beroligende.

Sean tok farvel med Shadrach. «Reema har pengene dine. Hun kommer og besøker deg hver dag. Er det noe du trenger, kan du bare si fra til henne.»

«Jeg følger deg i ånden når du jakter på Tukutela,» sa Shadrach lavt.

Sean måtte kremte før han kunne svare. «Vi skal jakte på mange flere elefanter sammen, gamle venn,» sa han og skyndte seg vekk.

Neste morgen, da han endelig kom gjennom til Johannesburg, var forbindelsen full av spraking og støy.

«Mr. Garrick Courtney sitter i styremøte,» sa sentralborddamen i Centaine House, som var Courtney-konsernets hovedkontor. «Men han har gitt beskjed om å sette Dem rett inn dit.»

For sitt indre blikk så Sean atter en gang styresalen med sitt ornamenterte valnøttpanel, de enorme Pierneef-maleriene som brukte selve veggplatene til ramme, og hans bror Garry i den høyryggede formannstronen for enden av det lange bordet, under den glitrende lysekronen som bestemoren hadde innført fra Murano i Italia.

«Sean!» Garricks stemme skar gjennom linjestøyen, djerv og selvsikker. Du verden som den gutten hadde forandret seg siden den gang han var en sped liten sengevæter!

Jobben som styreformann kunne vært Seans hvis han hadde ønsket den og vært innstilt på å arbeide for den, for Sean var eldste sønn i familien. Men den jobben ville han ikke ha. Ikke desto mindre følte han alltid et streif av bitterhet når han tenkte på Garrys Rolls og Learjet og feriested i Sør-Frankrike.

«Hei, Garry. Hvordan står det til?»

«Her er alt bare bra,» forsikret Garry. «Hva er problemet?» Det var typisk for forholdet mellom dem at de bare hadde kontakt når det var problemer som måtte løses.

«Jeg kan få bruk for litt honning til osten,» sa Sean diplomatisk. Det var deres private kode for penger til Sveits, og Garry skjønte at Sean skulle bestikke noen for et eller annet. Det forekom ikke så sjelden.

«Greit det, Sean. Bare la meg få beløpet og kontonummeret.» Garry var Seans kompanjong i safariselskapet, han satt med førti prosent av aksjene.

«Takk skal du ha, Garry. Jeg ringer deg en gang i morgen. Hvordan står det til med resten av familien?» De pratet noen minutter til, og da Sean la på, kom Reema inn fra forværelset.

«Jeg klarte omsider å komme frem til viltstelldirektoratet.» Reema hadde prøvd hele morgenen. «Du fikk avtale med kamerat Manguza klokken halv fem i ettermiddag.»

Geoffrey Manguza var en høyvokst shona med nesten ravnsvart hud og kortklippet hår. Han gikk med sølvinnfattede briller og mørkeblå dress.

Men slipset var fra Hermés, Sean gjenkjente hestevognen i emblemet, og armbåndsuret var en Patek Philippe med svart krokodilleskinnrem. Det var ikke alminnelig marxistutstyr, og Sean ante et visst håp. Men visedirektøren reiste seg ikke fra skrivebordet for å hilse ham velkommen.

«God dag, oberst Courtney,» sa han uten å smile; han brukte Seans tidligere rang for å vise at han kjente til Seans rolle som kommandant for Ballantinerspeiderne, en av de rhodesiske elite-troppene, etter at styrkens grunnlegger ble drept i striden. Det var også en påminnelse om at de hadde vært fiender, og at de kanskje fremdeles var det.

«Kall meg bare Courtney,» sa Sean vinnende. «Den konflikten ligger bak oss nå, kamerat Manguza.»

Visedirektøren bare skakket på hodet, han viste hverken enighet eller uenighet. «Hva kan jeg stå til tjeneste med?»

«Dessverre må jeg melde fra om et utilsiktet brudd på jakt-lovgivningen …» Geoffrey Manguza ble hard i ansiktet, og slik holdt han seg mens Sean beskrev hvordan de hadde felt løvinnen ved en feiltakelse og hvordan Shadrach deretter ble kvestet. Da Sean avsluttet med å overlevere rapporten som Reema hadde renskrevet for ham, lot Manguza dokumentet ligge urørt på pulten mens han stilte noen relevante, men usympatiske spørsmål.

«De forstår vel, Oberst Courtney,» han brukte bevisst rangen igjen, «at jeg er nødt til å se svært alvorlig på denne saken. Jeg får inntrykk av at De har forsømt Dem alvorlig og tenkt altfor lite på sikkerheten til klientene og Deres egne ansatte. Zimbabwe er ikke lenger en koloni, og dere kan ikke behandle våre folk slik dere gjorde før.»

«Før De utferdiger Deres innstilling til direktøren, vil jeg gjerne belyse visse momenter for Dem,» sa Sean.

«Det er i orden, oberst, la meg høre.»

«Klokken er nesten fem nå,» sa Sean. «Kan jeg ikke få spandere et glass på golfklubben, så snakker vi om saken i mer avslappede omgivelser?»

Manguzas uttrykk var uransakelig, men etter en kort betenkning nikket han. «Som De vil. Jeg har noen småting å ordne med før jeg kan gå herfra, men jeg møter Dem på golfklubben om en halvtime.»

Han lot Sean sitte på terrassen på golfklubben og vente i førti minutter før han innfant seg. Tidligere het stedet Salisbury Kongelige Golfklubb, men nå var de to første ordene strøket for ikke å påminne om kolonitiden. Ikke desto mindre gjorde Manguza nettopp det så snart han hadde tatt plass ved Seans bord og bestilt en gin tonic: «Rart å tenke på, for noen år siden kunne ikke en farget kommet inn her på annen måte enn som oppvarter, men nå sitter jeg i klubbstyret og har fem i handicap.» Sean lot det passere, og penset samtalen over til krypskyting av neshorn over grensen mot Zambia. Manguza gjorde ikke noe forsøk på å forfølge det emnet. Han betraktet Sean over kanten på de sølvinnfattede brillene, og straks Sean gjorde et opphold, brøt han øyeblikkelig inn.

«De ville belyse noen momenter for meg,» sa han. «Og vi har dårlig tid begge to, oberst.»

Det virket lite lovende at han opptrådte så kontant. Sean hadde forberedt seg på utenomsnakk etter ekte afrikansk mønster, men nå endret han fremgangsmåte.

«For det første vil jeg gjøre det klart hvor stor pris jeg og mine kompanjonger setter på Chiwewe-konsesjonen, Manguza.» Sean brukte ordet «pris» med hensikt. «Jeg ringte med dem i morges og forklarte denne uheldige episoden, og de vil gjerne ha saken avklart for enhver pris.» Igjen brukte han ordet, og understreket det med et megetsigende opphold.

Det var en viss etikette å overholde i forhandlinger som disse. Etter vestlig oppfatning dreide det seg om bestikkelser, men i Afrika var det ganske enkelt en utbredt og fullt akseptabel måte å ordne ting på. Riktignok hengte myndighetene opp plakater i alle offentlige bygninger, kampanjeoppslag med bilde av en støvel som knuste en giftslange under slagordet «tramp ihjel korrupsjonen», men det tok ingen særlig alvorlig. Paradoksalt nok var plakatene i seg selv en slags offisiell anerkjennelse av praksisen.

På dette punktet skulle Geoffrey Manguza sagt at erstatning var på sin plass, eller gitt et eller annet tegn på at han var villig til å høre på fornuft. Men han sa ingenting, han bare stirret bak de glimtende brilleglassene helt til Sean ble nødt til å snakke videre.

«Hvis De har drukket ut, kan vi kanskje ta en spasertur utover banen?» Klubblokalenes terrasse var full av folk, det var altfor mange lyttende ører der. Manguza svelget resten av ginen, og uten et ord gikk han foran Sean ned trappen til plenen.

Et lag på fire spillere var på vei mot attende hull like ved, men Sean holdt seg langs kanten av fairwayen, og de passerte gruppen på god avstand. «Jeg sa til mine kompanjonger at De er den reelle leder av direktoratet, og at den hvite direktøren bare er en sandpåstrøer for Dem,» sa Sean lavt. «Jeg sa at De hadde makt til å tilsidesette en offentlig granskning og avvise en eventuell tiltale som denne uheldige episoden måtte avstedkomme. Jeg var så sikker at jeg veddet ti tusen amerikanske dollar med dem. Hvis jeg vinner veddemålet, går gevinsten til Dem, Manguza. Den innbetales på en hvilken som helst konto De måtte angi hvor som helst i verden.»

Manguza stoppet og snudde seg mot Sean, som ble perpleks da han så visedirektørens mine. Stemmen til Manguza skalv av raseri. «Deres formodning om at jeg tar imot bestikkelser er en personlig fornærmelse mot meg. Det kunne jeg alltids finne meg i, men det er også en fornærmelse mot revolusjonen og de revolusjonære heltene som omkom i kampen for å befri landet fra koloniveldets åk. Det er en fornærmelse mot partiet og mot våre ledere, mot den marxistiske ånd, og i siste instans mot det afrikanske folk som helhet.»

«Men i Allahs navn, jeg antydet bare skarve ti tusen, ikke gjeninnføring av monarkiet!»

«De kan bare sette opp det hovne hvite smilet Deres, oberst Courtney, men vi kjenner godt til Dem. Vi kjenner til Deres kontakter i Sør-Afrika, og vi vet om flokken av matabelebanditter De har samlet rundt Dem. Vi vet at alle de bøllene slåss sammen med Dem i kampen mot vårt revolusjonære demokrati. De er kontrarevolusjonære kapitalistlakeier, og De er lederen deres.»

«Jeg kom til å skyte en løvinne, og en av mine kapitalistiske lakeier ble bitt, det er hele omfanget av min kontrarevolusjonære virksomhet.»

«Vi har Dem i kikkerten, oberst Courtney,» sa Manguza illevarslende. «Vær sikker på at jeg foretar den rette innstilling i denne saken, og vær sikker på at fornærmelsen mot meg og mitt folk ikke blir glemt.»

Manguza snudde på hælen og gikk tilbake mot klubbhuset. Sean ristet på hodet.

* * *