WILBUR SMITH

Hapi Elvegudinnen

WILBUR SMITH

Hapi Elvegudinnen

Oversatt av Henning Kolstad

Denne boken er tilegnet juvelen i mitt liv, min kone Mokhiniso, med all min kjærlighet og takknemlighet over de frydefulle årene jeg har vært gift med henne.

Elven lå tung i ørkenen, blank som rennende metall fra en smelteovn. Luften var tett av varmedis, og solsteken rammet landskapet som sleggeslag. I den dirrende heten så det ut som om de golde åsene langs Nilen skalv under slagene.

Skipet vårt stevnet raskt avsted like inne ved papyruskrattet, nær nok til at vi hørte knirkingen fra shadoofens bøtter som hang på sine lange bommer med motvekt. Lyden harmoniserte med sangen til jenta i baugen.

Lostris var fjorten somre gammel. Nilens siste flom begynte nettopp den dagen hennes røde kvinnemåne blomstret for første gang, et sammentreff Hapis prester betraktet som svært lykkevarslende. Lostris, kvinnenavnet de ved det høvet hadde valgt til å erstatte det fravokste barnenavnet hennes, betydde «Farvannets Datter».

Jeg husker henne så godt den dagen. Hun ville bli vakrere med årene, føre seg roligere og mer verdig, men aldri mer ville hun utstråle en så blendende glans av jomfruelighet. Hvert eneste mannfolk ombord merket den utstrålingen, selv krigerne på roertoftene. Verken jeg eller noen av de andre klarte å holde blikket fra henne. Hun vakte dype lengsler i meg og minnet meg om min utilstrekkelighet, for riktignok er jeg evnukk, men jeg hadde opplevd erotikkens gleder før jeg ble kastrert.

«Taita,» ropte hun til meg, «syng med meg!» Hun smilte av glede da jeg gjorde som hun sa. Stemmen min var en av de mange grunnene til at hun sørget for å ha meg i nærheten når hun kunne; tenoren min ledsaget Lostris’ vakre sopran så fullkomment. Vi sang en av de gamle kjærlighetshymnene som jeg hadde lært henne, og som fremdeles var en av hennes yndlingssanger:

Hjertet bakser som skadeskutt fugl
når jeg skuer min elskedes ansikt
og kinnene blusser som morgenrøden
under solskinnet fra hans smil.

På akterskipet stemte en annen røst i. Det var en mannsstemme, dyp og sterk, men ikke så klar og ren som min. Om min stemme kunne liknes med måltrostens morgenkvitter, var dette en ungløves røst.

Lostris snudde på hodet, og nå glitret smilet hennes som solskinnet på Nilens blanke vann. Selv om mannen hun bestrålte med det smilet var min venn, kanskje min eneste virkelige venn, kjente jeg like fullt misunnelsens bitre svie. Men tappert tvang jeg meg til å smile varmt og kjærlig til Tanus, akkurat som Lostris.

Tanus’ far, Pianki Harrab, hadde vært en av den egyptiske adelens grander, men moren hans var en slavinne fra Libya. Som så mange fra sitt folk var hun lyshåret og blåøyd. Hun døde av sumpfeberen mens Tanus var liten, så jeg husket henne ikke så godt. Men de gamle damene sa at sjelden hadde skjønnhet som hennes vært å se i noen av de to kongerikene.

På den annen side hadde jeg kjent og beundret Tanus’ far før han mistet alle sine umåtelige rikdommer og de store godsene som nesten kunne måle seg med Faraos egne skatter. Han hadde vært mørk i huden, med egyptiske øyne som minnet om polert lavaglass i fargetonen. Vel hadde gudene gitt ham mer styrke enn skjønnhet, men hjertet var varmt og edelt. Litt for varmt og tillitsfullt, kanskje, for han døde fattig, sviktet av dem han hadde tatt for venner, alene i mørket, avskåret fra Faraos gunst.

Det lot altså til at Tanus hadde arvet de beste egenskapene fra begge foreldrene, kanskje bortsett fra verdslig rikdom. I sinn og styrke var han som faren, i skjønnhet var han som moren. Så hvorfor skulle jeg ha noe imot at jomfru Lostris var glad i ham? Jeg var også glad i ham, og i min kjønnsløse elendighet skjønte jeg at jeg aldri kunne få henne for meg selv, ikke engang hvis gudene hevet meg over slavestatusen. Men så villfarent er menneskesinnet at jeg higet etter det jeg aldri kunne få og drømte om det umulige.

Lostris satt på sin pute i forstavnen, omgitt av ternene sine, to svarte slavejenter fra Kusj, smidige som pantre, fullstendig nakne bortsett fra sine gylne halsbånd. Selv hadde Lostris bare et skjørt av bleket lin, stivt og hvitt som en hegreving. Den solbrune huden på overkroppen hadde samme valør som oljet sedertre fra fjellene i Libanon. Brystene minnet i størrelse og form om modne fiken pyntet med rosenrøde granater.

Hun brukte ikke den formelle parykken sin nå, og sitt eget hår hadde hun samlet i en sideflette som hang tykk og mørk over det ene brystet. Skråningen i øynene ble fremhevet av det grønnblanke malakittpulveret som prydet øyelokkene. Øynene var også grønne, men de hadde en mørkere, renere tone som minnet om Nilens grønnfarge når vannstanden synker og floden skjenker sine dyrebare slamavleiringer. Mellom brystene, i et halskjede av gull, bar hun en statuett av Hapi, Nilens gudinne, i gull og dyrebar lapislasuli. Det var en førsteklasses prydgjenstand, for jeg hadde egenhendig laget den til henne.

Plutselig løftet Tanus høyrehånden med knyttet neve, og straks stanset alle roerne midt i taket slik at dryppende åreblad ble hengende på rad og rekke over vannet. Så la Tanus styreåren hardt over, og mennene på babord side skåtet bakover med dype tak som skapte en rad av små malstrømmer i det grønne vannet. Samtidig rodde styrbord side forover av fulle krefter, og skipet dreide så hardt at dekket krenget uhyggelig. Så rodde begge sider forover, og skipet skjøt fart. Den skarpe baugen, prydet med Horus’ blå øyne, pløyde tvers gjennom det tette papyruskrattet og inn i den smule lagunen til side for selve floden.

Lostris avbrøt sangen, skygget for øynene og speidet forover.

«Der er de!» Hun pekte med en grasiøs liten hånd. De andre skipene fra Tanus’ eskadre var fordelt som et garn over søndre del av lagunen og sperret hovedinnseilingen fra floden, slik at enhver fluktmulighet ble avskåret i den retningen.

Selvsagt hadde Tanus valgt nordre post selv, for han visste at det var her det ville bli livligst.

Jeg skulle ønske det ikke hadde vært slik. Ikke at jeg er feig, men jeg må alltid tenke på jomfru Lostris’ sikkerhet. Hun hadde klart å tigge seg med Horus’ Ånde etter en mengde intrigespill som hun naturligvis trakk meg dypt inn i, slik hun alltid gjorde. Når faren hennes fikk rede på at hun hadde vært midt oppe i jakten, ville det bli månelyst nok for meg. Men hvis han dertil fikk vite at jeg hadde latt henne være sammen med Tanus en hel dag, ville ikke engang min privilegerte stilling kunne beskytte meg mot hans vrede. Han hadde gitt meg klare instrukser når det gjaldt denne unge mannen.

Men jeg var visst den eneste ombord Horus’ Ånde som led kvaler akkurat da. De andre kokte av iver. Tanus stanset roerne med et bydende håndsignal, og skipet gled til det ble liggende stille og smågynge i den smule lagunen. Vannet var så blankt at jeg kunne lene meg over ripa og speile meg i det, og jeg ble som vanlig forbløffet over hvor godt utseendet mitt hadde holdt seg opp gjennom årene. Men jeg fikk ikke mye tid til å beundre det, for travelheten sydet ombord.

En av Tanus’ stabsoffiserer heiste den personlige fanen hans i masten. Den viste en blå krokodille med rak hale og gapende kjeft. Bare en offiser med rangen «Beste av Ti Tusen» fikk sin egen fane. Tanus hadde oppnådd denne rangen, samt kommandoen over krokodilleregimentet i Faraos egen pretorianergarde, før han fylte tyve år.

Fanen i mastetoppen var signalet om at jakten kunne begynne. De andre fartøyene lå som fjerne flekker langt borte i lagunen, men man så hvordan årebladene deres begynte å bevege seg rytmisk, stige og synke som gåsevinger. Skipene trakk kjølvannsstriper som ble liggende lenge og urørlig i det smule farvannet.

Tanus senket et langt bronserør over akterripa, stakk det i vannet bak skipet. Når man slo på det med en hammer av samme slags metall, skapte det grelle, gjallende toner som bredte seg gjennom vannet og forvirret byttedyrene. Dessverre for min sinnsro visste jeg at lydene like gjerne kunne terge dem til morderisk raseri.

Tanus lo av meg. Tross sin egen iver hadde han merket engstelsen min. Han har en utrolig teft for slikt.

«Kom hit opp i aktertårnet, Taita,» kommanderte han. «Du kan slå på gongongen for oss. Da glemmer du å være så redd for ditt eget vakre skinn.» Jeg ble såret over munterheten, men lettet over innbydelsen, for aktertårnet er høyt over vannet. Jeg gikk opp dit uten å vise uverdig hastverk, og ga meg tid til å si Tanus et alvorsord da jeg passerte ham.

«Pass på at jomfru Lostris ikke blir utsatt for fare,» sa jeg. «Hører du, gutt? Ikke egle henne til fandenivoldskhet, for hun er akkurat like vill som deg.» Jeg kunne snakke slik til en stor kommandant for ti tusen mann, for han hadde vært eleven min før, og mer enn én gang hadde jeg brukt spanskrøret på den vordende krigerens rumpe. Nå smilte han til meg slik han pleide i den tiden, bråkjekk og uforskammet som alltid.

«Bare overlat møyen til meg, gamle venn. Det er intet jeg heller vil!»

Jeg irettesatte ham ikke for den respektløse tonen, for jeg hadde et visst hastverk med å innta min post i tårnet. Derfra fulgte jeg med mens Tanus tok buen sin.

Den buen var allerede kjent over hele hæren, langs hele floden, like fra kataraktene og ut til havet. Jeg hadde konstruert den til ham da han ble misfornøyd med de spede våpnene han ellers hadde til rådighet. Tanken var å lage en bue av et sterkere materiale enn de dårlige tresortene som vokser i elvedalen, kanskje av oliventre fra hettittenes land, ibenholt, neshorn eller endog elfenben.

Det viste seg snart at disse eksotiske materialene var for sprø, og bare de største og dyreste støttennene fra elefanter var lange nok til å gi et fullstendig bueemne. Begge disse problemene løste jeg ved å kløve mindre støttenner i splinter og lime disse sammen til en bue. Dessverre ble den buen så stiv at ingen kunne spenne den.

Løsningen ble å laminere sammen alle de fire materialene – oliventre, ibenholt, horn og elfenben. Selvsagt måtte vi prøve oss fram i mange måneder med forskjellige kombinasjoner og limtyper, og vi måtte sikre laminatet ved å tvinne elektrumtråd rundt hele emnet mens limet var varmt. Da det kjølnet, fikk vi en nesten perfekt kombinasjon av styrke og smidighet.

Deretter skar jeg strimler av tarmene fra en løve som Tanus selv hadde spydfelt i ørkenen, garvet dem og tvinnet dem sammen til en buestreng. Resultatet ble dette skinnende våpenet, en bue så sterk at bare en eneste mann hadde klart å dra den til fullt spenn, selv om flere hundre hadde prøvd seg.

Den vanlige skytterstilen var å vende seg mot målet, holde buen foran seg på strak arm og dra pilen bakover mot brystbeinet, holde siktet en stund og slippe pilen på kommando.

Men ikke engang Tanus maktet å spenne denne buen og holde siktet støtt. Han måtte finne en helt ny stil. Det ble til at han stilte seg med siden mot målet, løftet buen på strak venstrearm og halte pilen bakover til styrefjærene berørte leppene og armmusklene svulmet av anstrengelse. Han slapp pilen med det samme buen var fullspent, tilsynelatende uten å sikte.

I begynnelsen fløy pilene i hytt og pine, men han trente dag ut og dag inn, måned etter måned. Høyre hånds fingre ble hudløse og blodige av å dra buestrengen, men de grodde og ble sterkere. Innsiden av venstre underarm ble gul og blå og oppskrapt der buestrengen pisket forbi, men jeg sydde en lærmansjett som skånet den. Og Tanus øvde og øvde.

Ulidelig langsomt vant han herredømme over våpenet, og omsider kunne han skyte tre piler i så rask rekkefølge at alle var i luften samtidig, og med slik sikkerhet at minst to av de tre skuddene traff en hodestor kobberskive femti skritt borte. Pilene gikk så hardt at de slo tvers gjennom metallet, som var på tykkelse med lillefingeren min.

Tanus døpte det mektige våpenet «Lanata», som helt tilfeldig var det avlagte barnenavnet til jomfru Lostris.

Nå sto han i forstavnen med den unge Lostris ved sin side, og i venstre hånd hadde han våpenet som var oppkalt etter henne. De var et flott par, som skapt for hverandre, og det uroet meg.

«Lostris!» ropte jeg skarpt. «Kom hit med en gang! Det er ikke trygt der du står.»

Hun verdiget meg ikke engang et blikk over skulderen, men gjorde et tegn til meg bak ryggen. Hele galeibesetningen så det, og de djerveste av mennene lo. Det tegnet måtte Lostris ha lært av de svarte små ternene sine, for det passet bedre blant kvinnene på elvekroene enn hos en fornem datter av Intef-familien. Jeg vurderte å irettesette henne, men fant ut at det ikke ville nyttet, for jomfru Lostris lar seg tøyle bare i visse luner. I stedet slo jeg livlig på gongongen for å skjule min skuffelse.

Den grelle tonen gjallet gjennom lagunens blikkstille farvann, og øyeblikkelig ble luften full av flaksende vinger, for opp fra papyruskratt og skjulte kulper og åpent vann fløy fugler i slike umåtelige antall at den levende skyen skygget for solen – sort og hvit ibis, rødbrune gjess, hegrer i grønn og blå og sort fjærdrakt, og ender så tallrike at man knapt trodde sine egne øyne.

Fuglejakt er en kjær syssel hos den egyptiske adelen, men i dag var de ute etter annet vilt. Akkurat da så jeg noe uro i vannskorpen langt forut, noe tungt og massivt som rørte seg, og jeg krympet meg langt inn i sjelen, for jeg visste hva for et fryktinngytende udyr som ga seg til kjenne der. Tanus hadde også sett det, men han reagerte på en helt annen måte enn jeg. Han gjødde som en jakthund, og hans menn istemte ropet mens de tok årene fatt. Horus’ Ånde skjøt fram like raskt som fuglene på himmelen, og jomfru Lostris ble så ivrig at hun skrek rett ut og slo sin vevre dukkeneve mot Tanus’ muskuløse skulder.

Igjen bruste det i vannet, og Tanus ga rormannen signal om å følge etter bevegelsen mens jeg hamret på gongongen for å styrke motet. Vi kom til stedet hvor vi sist hadde sett bevegelse, og skipet gled av seg farten mens hver eneste mann på dekk speidet ivrig.

Jeg var den eneste som kikket rett over akterspeilet. Vannet under skroget var grunt og nesten like klart som luften over oss. Da skrek jeg like høyt og skingrende som jomfru Lostris hadde gjort og kastet meg tilbake fra akterrelingen, for uhyret var rett under oss.

Flodhesten er dyreskikkelsen til Hapi, Nilens gudinne. Vi måtte ha hennes tillatelse for å kunne jakte på den, derfor hadde Tanus bedt og ofret i gudinnens tempel den morgenen, med jomfru Lostris nær ved sin side. Riktignok er Hapi hennes skytsgudinne, men jeg tror ikke at det var eneste grunn til hennes ivrige deltakelse i seremonien.

Dyret jeg nå så under oss var en kolossal gammel hann som beveget seg tregt langs bunnen og sparket opp gjørmeskyer slik støvet driver om beina på en galopperende antilope.

Tanus la seg på styreåren og bråvendte skipet, og vi satte etter flodhesthannen. Men selv med den trege undervannsgaloppen dro den raskt fra oss. Den mørke skyggen forsvant i flodens grønne dyp foran oss.

«Ro!» ropte Tanus til karene sine. «Ved Sets dårlige ånde, ro!» Men da en av offiserene kveilet ut svepen, ble Tanus stram i ansiktet og ristet på hodet. Jeg har aldri sett Tanus piske noen i utrengsmål.

Plutselig dukket hannen opp av vannet foran oss og blåste en mektig sky av illeluktende damp ut av lungene. Stanken veltet inn over oss selv om dyret var langt utenfor bueskytternes rekkevidde. Et øyeblikk dannet flodhestryggen et grått, glinsende skjær i lagunen, så trakk kjempen pusten så det pep, og i neste øyeblikk dukket den så strømvirvlene sydet.

«Etter den!» brølte Tanus.

«Der er den,» ropte jeg og pekte over skutesiden. «Den farer tilbake i motsatt retning.»

«Bravo, gamle venn,» sa Tanus til meg og lo. «Deg kan det nok ennå bli kriger av.»

Det var bare tant og daddel, for jeg er skriftlærd og vismann og kunstner. Mine heltedåder er av åndelig art. Men ikke desto mindre frydet jeg meg over Tanus’ ros, og i jaktens hete glemte jeg mine betenkeligheter for en stakket stund.

Sønnenfor oss hadde andre galeier fra eskadren også kastet seg ut i jakten. Hapis prester hadde holdt nøye telling med bestanden av disse store dyrene i lagunen, og nå hadde de godkjent felling av femti stykker til Osiris-festivalen. Da ville det bli igjen nesten tre hundre av gudinnens dyr i tempellagunen, en bestand prestene regnet som ideell til å holde farvannet rent for sjøgress og papyruskjerr, og til å gi en jevn tilgang på mat til tempelet. Prestene selv var de eneste som hadde lov til å spise flodhestkjøtt utenfor de ti dagene Osiris-festivalen varte.

Jakten virvlet hit og dit i farvannet som en slags intrikat dans; skipene i eskadren snodde og vendte seg mens de panikkslagne dyrene flyktet og dykket og blåste og gryntet og dykket på nytt. Men de dukket opp stadig oftere, for de rakk aldri å puste ordentlig ut før skipene tok innpå og tvang dem til å dykke igjen. Hele tiden klemtet messinggongongene i aktertårnene på galeiene, mens roerne ropte opphisset og rormennene dirigerte besetningene. Det var vill oppstandelse, og jeg ropte og jublet om kapp med de mest blodtørstige ombord.

Tanus hadde konsentrert seg kun om den første og største hannen. Han brydde seg ikke om hunnene eller ungdyrene som dukket opp innenfor skuddvidde, men fulgte den mektige hannen hit og dit, og han kom nærmere for hver gang kjempen dukket opp. Selv midt i jaktens hete måtte jeg beundre hvor dyktig han førte Horus’ Ånde og hvor godt besetningen fulgte signalene hans. Tanus hadde en egen evne til å få fram det beste i sine menn, og det var kun derfor han hadde klart å stige så raskt i gradene, for han hadde verken jordisk gods eller mektige venner til hjelp. Han hadde nådd sin rang ved egen fortjeneste, tross skjulte fiender som prøvde å stikke kjepper i hjulene for ham.

Brått kom hannen opp av vannet knapt tretti skritt fra baugen. Den glinset i solskinnet, uhyrlig i sin velde, og blåste skyer av damp fra neseborene.

Tanus hadde en pil klar på strengen. Han løftet sin kraftige bue, spente den og lot pilen fly i samme øyeblikk. Mens den hveste gjennom luften skjøt Tanus en til, og så enda en. Buestrengen sang som en lutt, og den ene pilen etter den andre traff sitt mål. Flodhesthannen brølte da de boret seg inn i full lengde i den brede ryggen, og den dykket igjen.

Dette var piler jeg hadde oppfunnet spesielt til denne jakten. I stedet for styrefjær hadde de små flytestykker av baobabtre, slike som fiskerne bruker til garnblåser. De var stukket inn på pilen på en slik måte at de satt fast mens den fløy gjennom luften, men falt av når dyret dykket og slepte dem gjennom vannet. De var festet til pilens bronsespiss med en fin lintråd som lå surret rundt pilen, men som viklet seg av straks flytestykket løsnet.

Nå som flodhesten dykket på nytt og flyktet avsted under vannet, kom disse flytestykkene opp igjen og ble slept som merkebøyer i overflaten. Jeg hadde malt dem signalgule, slik at de ble lette å få øye på.

På den måten kunne Tanus dirigere skipet etter flodhesten selv når den flyktet under vannet, og han kom nær nok til å plassere tre nye piler neste gang dyret dukket opp for å puste. Nå slepte hannen en rad av pene, gule flytestykker bak seg, og vannet ble rødlig av blod bak den. Tross jaktiveren kunne jeg ikke la være å synes synd på kjempen hver gang den kom brølende opp av vannet og høstet en ny skur av hvesende piler. Men slik medfølelse næret ikke unge jomfru Lostris, som sto fremst i baugen og hvinte av henrykt redsel og fryd.

Nok en gang kom flodhesten opp rett forut, men denne gangen vendte den seg rett mot Horus’ Ånde og gapte så høyt at jeg så rett ned gjennom dyrehalsen, en lyserød tunnel så vid at et menneske lett kunne smøget ned der. Og rundt gapet satt slike rader av huggtenner at jeg holdt pusten og grøsset. Underkjeften hadde voldsomme elfenbensigder beregnet på å kappe de seige, trevlete papyrusstenglene. I overkjeven satt glinsende hvite brodder så tykke som håndleddet mitt; de kunne trenge gjennom skrogbordene våre like lett som jeg bet gjennom en kornkake. For ikke lenge siden hadde jeg studert liket av en bondekvinne som hadde hugd papyrus ved elvebredden og forstyrret en flodhesthunn som nettopp hadde kalvet. Kvinnen var bitt i to med et snitt så rent at det kunne vært gjort med et lynskarpt bronsesverd.

Nå kom dette grovtannede uhyret busende mot oss, og selv om jeg satt høyt oppe i aktertårnet, så langt fra utysket som jeg overhodet kunne komme, ble jeg stum og stiv av skrekk.

Tanus skjøt enda en pil som forsvant rett inn gjennom det kolossale gapet, men flodhesten hadde allerede så store smerter at den ikke enset dette ekstra såret. Den raste rett mot Horus’ Ånde med et brøl så rasende og så forpint at en blodåre brast dypt nede i halsen og sendte røde skyer av blod ut gjennom gapet. Så braste den gamle hannen rett i baugen på galeien vår.

Horus’ Ånde skar gjennom vannet så hurtig som en gaselle i fullt sprang, men enda raskere var flodhesten i sitt raseri, og den traff oss med slik tyngde at det føltes som å grunnstøte. Roerne ble kastet hodestups fra toftene, og selv ble jeg slengt mot relingen på aktertårnet med slik kraft at jeg mistet pusten.

Men tross min egen medfart tenkte jeg bare på jomfru Lostris. Gjennom smertetårene så jeg at hun ble slengt forover ved sammenstøtet. Tanus slengte ut armen for å prøve å redde henne fra å styrte overbord, men han hadde også mistet balansen, og dessuten ble han hindret av buen i venstrehånden. Et øyeblikk sto hun bakoverbøyd over rekka og veivet med armene, og i det samme nådde Tanus hånden hennes, men så glapp taket, og Lostris bikket baklengs overbord.

Oppe fra aktertårnet så jeg hele fallet. Hun roterte som en katt i luften, og vinden løftet det hvite skjørtet over skjønne lår. Jeg følte at fallet varte i all evighet, og mitt eget fortvilte skrik blandet seg med Lostris’ hvin.

«Jenta mi!» ropte jeg. «Vesle tulla mi!» Nå var det ute med henne, det var jeg sikker på, og oppveksten hennes passerte revy for mitt indre blikk. Jeg så henne som stabbende småjente den gangen jeg var barnepasser for henne. Jeg så henne vokse til ung kvinne, og jeg husket hver glede og hver sorg hun hadde gitt meg. Akkurat da, i det øyeblikket jeg mistet henne, elsket jeg henne høyere enn noensinne.

Hun falt på den enorme, blodige ryggen til den rasende flodhesten, og et øyeblikk ble hun liggende flatt og sprikende som et offermenneske på et hedensk alter.

Flodhesten kastet seg rundt, steilet opp av vannet og vred på hodet for å prøve å få tak i henne. De blodskutte griseøynene stirret vilt, og det smalt da kjempekjevene glefset etter henne.

På et vis klarte Lostris å klamre seg fast til et par av pilene som stakk ut av flodhestryggen. Nå skrek hun ikke lenger; hun brukte all sin kløkt og styrke på å berge livet. De krumme huggtennene smalt mot hverandre som duellsverd for hvert glefs, og hun gikk klar med bare en fingerbredde. Hvert øyeblikk ventet jeg at en av de skjønne lemmene hennes skulle bli plukket vekk som et annet spedt rankeskudd, hvert øyeblikk ventet jeg å se det unge blodet hennes blande seg med den mørke utstrømningen fra flodhestens sår.

Jeg så Tanus’ forferdede uttrykk der han sto igjen i forstavnen. Han kastet fra seg buen, for nå hadde han ingen nytte av den lenger, og trakk i stedet sverdet opp av krokodilleskinnsliret. Det var en skinnende bronseklinge så lang som armen hans, og eggene var så skarpslepne at de kunne barbere håret av håndbaken hans.

Han hoppet opp på rekka og balanserte der et øyeblikk mens han så på den dødssårede flodhesthannens ville rundkast nede i vannet, så kastet han seg ut i løse luften og falt som en stupende falk med begge hender om sverdhjalten og klingen pekende nedover.

Han landet skrevsover den brede flodhestnakken som om han skulle ri uhyret lukt inn i dødsriket. Hele kroppsvekten og det høye spranget lå bak sverdspissen da den traff, og halve klingen trengte ned i nakken på flodhesten like bak kraniet. Tanus satt som en rytter og vrikket det skarpe bronsesverdet dypere, klemte det ned med begge de kraftige armene. Da gikk den gamle hannen berserk for alvor. Den reiste seg på bakbeina og løftet mesteparten av den gigantiske skrotten opp av vannet mens den slengte hodet fram og tilbake så tykke flak av vann ble kastet høyt opp i luften og veltet ned over skipsdekket i en sprut så tett at dramaet nesten ble skjult for mitt forferdede blikk.

Jeg så hvordan paret på uhyrets rygg ble kastet nådeløst hit og dit. Nå brakk en av pilene som Lostris klamret seg til, og hun holdt på å bli slengt av. Hadde det skjedd, ville den gamle hannen glefset henne i småbiter. Men Tanus strakte seg bakover og støttet henne med venstre arm mens høyre hånd vrikket bronsesverdet stadig dypere inn i dyrenakken.

Da flodhesten ikke fikk ram på rytterne, glefset den i stedet stygge flenger i sine egne flanker. Vannet ble rødlig i et femti skritts felt rundt galeien, og blodspruten malte både Lostris og Tanus dyprøde fra topp til tå. Ansiktene ble til groteske masker med hvite, stirrende øyne i.

Den gamle hannens voldsomme dødskamp hadde ført dem langt vekk fra galeien, og jeg var den første som kom til sans og samling. «Følg etter dem,» ropte jeg til roerne. «Ikke la dem slippe unna!» De kastet seg på plass på toftene og tok opp forfølgelsen.

Akkurat da fant sverdspissen tydeligvis et skille mellom to nakkevirvler og boret seg inn mellom dem. Den kolossale skrotten stivnet til og bikket over på ryggen med alle fire ben urørlig utstrakt, sank under vann og trakk Lostris og Tanus med seg i dypet.

Jeg bet i meg et jammerskrik og brølte i stedet en kommando ned mot dekket. «Bakk unna! Ikke renn over dem! Svømmere til forstavnen!» Jeg ble forbløffet over styrken og myndigheten i min egen røst.

Roerne stanset galeiens sig, og før jeg rakk å tenke meg om styrtet jeg mot forskipet i spissen for en flokk store, kraftige krigere. De ville antakelig jublet over å se en hvilken som helst annen offiser drukne, men Tanus holdt de av.

Jeg hadde allerede revet av meg skjorten og var naken. Vanligvis passet jeg omhyggelig på å skjule skadene som skarpretteren hadde påført meg for mange, mange år siden, men nå tenkte jeg ikke over at jeg stilte min manglende manndom til skue.

Jeg er god til å svømme, og jeg tror faktisk at jeg ville vært så dumdristig å kaste meg ut i det blodige vannet for å unnsette jomfru Lostris.

Men da jeg sto på relingen og gjorde meg klar, dukket to våte hoder opp av vannet rett nedenfor meg. De var så tett inntil hverandre som to otere midt i parringen. Det ene hodet var mørkt og det andre lyst, men fra begge kom den mest uventede lyd jeg i mitt liv hadde hørt: De lo. De hylte av latter mens de kavet seg mot skipet, så tett sammenslynget at jeg var redd de skulle drukne hverandre.

All min engstelse gikk straks over i fortørnelse da jeg så denne munterheten, og jeg tenkte på dumheten jeg selv hadde vært på nippet til å begå. Jeg hørte hvordan stemmen min mistet all sin myndighet og ble skingrende trettekjær.

Jeg overhøvlet Lostris med all min vidgjetne ordrikdom da hun og Tanus ble halt ombord av en mengde villige hender.

«Din fandenivoldske lille villkatt,» skjente jeg. «Du lovet ved flodens gudinne å være lydig –»

Hun kom løpende og kastet seg om halsen min. «Å, Taita!» ropte hun med en sprudlende latter. «Så du ham? Så du hvordan Tanus stupte til unnsetning? Noe så tappert, akkurat som heltene i de beste sagnene dine …»

At jeg hadde vært på nippet til å gjøre en like heltemodig dåd ble fullstendig oversett, og dette terget meg ytterligere. Bedre ble det ikke av at Lostris hadde mistet skjørtet, og at hun nå klemte seg splitter naken mot meg. Hun lot den vulgære galeibesetningen se Egypts fasteste og vakreste lille stump.

Jeg grep nærmeste skjold og dekket oss begge to med det mens jeg ropte til slavejentene hennes og ba dem finne et annet skjørt til henne. Knisingen deres gjorde meg enda olmere, og så snart Lostris og jeg var sømmelig kledd igjen, ga jeg Tanus en alvorlig overhaling.

«Din rabiate plebeier, jeg skal rapportere deg til min mester Intef! Da får du en kagstrykning du sent vil glemme!»

«Det gjør du nok ikke.» Tanus lo og la en kald, muskuløs arm om skuldrene på meg. Han klemte meg så hjertelig at jeg ble løftet opp i løse luften. «For da lar han deg også smake pisken. Men takk for omsorgen, gamle venn.»

Han så seg raskt om og rynket pannen. Horus’ Ånde var kommet et stykke bort fra de andre skipene i eskadren, men nå var jakten over. Alle galeiene unntatt vår hadde tatt sin fulle andel av jaktkvoten som prestene hadde sanksjonert oss.

Tanus ristet misfornøyd på hodet og ga en av offiserene ordre om å heise eskadrens samlingssignal, så tvang han seg til å smile. «La oss ta en skål øl sammen, for nå blir det en stund å vente, og slik jakt blir en tørst av.» Han gikk til forstavnen, hvor slavejentene stelte med Lostris.

I begynnelsen var jeg så vred at jeg ikke ville ta del i dette plutselige gildet på dekk. I stedet holdt jeg meg på akterdekket med avmålt verdighet.

«Å, la ham surmule en stund,» hørte jeg Lostris hviske høylydt til Tanus da hun skjenket en ny ladning skummende øl i kruset hans. «Den stakkars gamle kroken ble vettskremt, men han kommer over det så snart han blir sulten. Han er så glad i mat, så.»

Den gode jomfru Lostris kan være urettferdigheten selv. Jeg surmuler aldri, jeg er ingen matmons, og den gangen var jeg ikke mye over tretti år gammel. Men hun visste godt at jeg var glad i stekt villgås med fiken, og nå viftet hun teatralsk med den maten.

Jeg lot dem lide en stund til. Først da Tanus egenhendig kom med en ølskål til meg og overtalte meg med all sin sjarm, jenket jeg meg en smule og lot ham føre meg til baugen. Men jeg var stadig litt reservert – inntil Lostris kysset meg på kinnet og berømmet min innsats så høylydt at alle hørte det: «Ternene mine sier at du tok kommandoen over skipet som en veteran, og at du skulle til å kaste deg overbord for å berge meg. Å, Taita hva skulle jeg gjort uten deg?»

Først da smilte jeg til henne og tok imot den gåsekjøttskiven hun presset på meg.

Da eskadren til Tanus samlet seg etter jakten, så jeg at det var skader på de andre galeiene også. To hadde kollidert i jaktens hete, mens fire andre var blitt angrepet av byttet.

På rad og rekke gled de forbi oss, med muntre vimpler i mastetoppen som tegn på hvor stort jaktbytte de hadde tatt. Mannskapene jublet da de passerte Horus’ Ånde. Tanus hilste dem med knyttet neve, og krokodillefanen vaiet i mastetoppen, som om vi skulle ha vunnet en legendarisk seier mot en stor overmakt.

De la seg i formasjon omkring oss. Alle galeiene hadde drept minst én flodhest, og enkelte hadde tatt opptil tre. Naturligvis så vi ikke tegn til byttet ennå; kadavrene hadde sunket i lagunen, og det ville gå en stund før de fløt opp. Det plaget nok Tanus at Horus’ Ånde ikke hadde oppnådd best resultat, for han var vant til å gjøre det skarpt, men denne gangen hadde vi brukt for mye tid på å forfølge den gamle hannen. Han virket litt tynget da han gikk for å følge med i reparasjonene på flaggskipets skrog.

Flodhesten hadde knekket skrogbordene under vannlinjen, og vi tok inn så mye vann at mannskapet måtte øse kontinuerlig med skinnbøtter. Dette var en ineffektiv fremgangsmåte som beslagla mange roere og krigere, og jeg var overbevist om at den kunne forbedres.

Mens vi ventet på at kadavrene skulle flyte opp, sendte jeg en av slavejentene etter kurven med skriveredskapene mine. Etter litt grubling begynte jeg å tegne en idé om hvordan man kunne lense vannet fra kjølsvinet på en galei i strid, en metode som bare krevde to mann i stedet for å beslaglegge halve mannskapet som bøttelag.

Da tegningen var ferdig, tenkte jeg mer på kollisjonen som hadde anrettet skadene. Strid mellom elvegaleier foregikk vanligvis slik at skipene la seg side om side og sendte pilregn mot hverandre, deretter rykket de nærmere og sloss med sverd. Skipperne passet alltid på å unngå kollisjon, for det ble regnet som dårlig sjømannskap.

Men sett nå at … knapt var tanken tenkt før jeg begynte å skissere en galei med forsterket baugparti og et sterkt horn i vannlinjen. Det pekte forover og skrådde litt nedover, slik at det kunne rennes gjennom skroget på et fiendtlig skip og rive det sønder.

Jeg var for oppslukt til å merke at Tanus kom inn på meg bakfra. Han nappet fra meg papyrusrullen og studerte den ivrig.

Selvsagt forsto han straks hva det dreide seg om. Han var skarp. Da faren mistet formuen, hadde jeg gjort alt som sto i min makt for å skaffe ham mulighet til å studere ved et av templene. Men det hadde selvsagt ikke nyttet, for den fienden som hadde knust Tanus’ far, hadde også gått inn for å sperre veien for Tanus. Det nyttet ikke å kjempe imot en slik hatefull motstander, så jeg hadde i stedet hjulpet Tanus inn i hæren.

«Ved byllene på Sets rumpe!» utbrøt han mens han studerte tegningene. «Du og den tegnepenselen din er verd ti hele eskadrer for meg!»

Jeg blir nervøs når Tanus misbruker den store guden Sets navn på den måten. Selv synes jeg det er dumt å fornærme noen av Egypts fem hundre og femtifem guder. Man har fiender nok blant menneskene, om man ikke skulle søke flere i gudenes rekker. Men jeg glemte raskt mine betenkeligheter under hans liflige ros.

«Hvordan klarer du det?» ville han vite. «Det er jeg som er soldat, og i dag så jeg alt du gjorde. Hvorfor kom ikke jeg på de samme idéene?»

Vi kastet oss straks ut i en livlig diskusjon av tegningene mine, og etter en stund kom Lostris bort til oss. Ternene hadde tørket håret hennes og flettet det om igjen, og skjønnheten hennes distraherte, særlig da hun stilte seg ved siden av meg og la en slank arm over skulderen min. Hun ville aldri berørt en mann på den måten i andres påsyn, det ville vært uanstendig. Men jeg er tross alt ingen mann, og selv om hun lente seg mot meg, var det hele tiden Tanus hun så på.

Ham hadde hun vært opptatt av helt siden hun lærte å gå. Full av beundring hadde hun stabbet etter den staselige ti år gamle Tanus og prøvd å etterlikne hver bevegelse han gjorde, hvert ord han sa. Til slutt klaget Tanus bittert til meg og ba meg holde småungen unna ham. Men nå klaget han ikke lenger.

Til slutt ble vi avbrutt av et rop fra utkikken i baugen. Vi skyndte oss forover og speidet ivrig utover lagunen. Det første flodhestkadaveret var kommet opp. Gassutviklingen i tarmene hadde spilt ut buken som en ballong, inntil skrotten fløt opp med beina stivt i været. En av galeiene rodde bort for å hente det. En gast klatret ut på kadaveret og gjorde fast en line til et av beina, hvorpå galeien slepte skrotten innover mot land.

Nå dukket de kolossale kadavrene opp overalt rundt oss. Galeiene samlet dem inn og slepte dem vekk. Tanus gjorde fast to av dem til slepetrossa vår, og roerne slet med å hale dem gjennom vannet.

Da vi nærmet oss kysten, skygget jeg øynene mot ettermiddagssolen og så forover. Det virket som om hele Øvre Egypts befolkning ventet ved bredden, en enorm menneskemengde som danset og sang og viftet med palmeblader for å hilse flåten velkommen. De urolige bevegelsene i havet av hvite kjortler minnet om brusende brottsjøer langs kanten av den smule lagunen.

Etter hvert som galeiene satte baugen mot bredden, vasset arbeidslag av halvnakne menn ut og sto i vann til skuldrene mens de festet rep til de oppsvulmede dyreskrottene. I iveren tenkte de knapt over krokodillefaren. Hvert år eter disse grusomme drakene hundrevis av mennesker. Av og til er de så djerve at de farer opp på tørt land og tar barn som leker ved vannkanten eller landsbykvinner som henter vann eller vasker klær.

Nå var det bare én ting som sto i hodet på det kjøttsultne folket. De grep tauene og halte skrottene i land. En vrimmel av småfisk gnagde på sårene, og mange var så sene med å slippe taket at de ble trukket med inn på land. De sprellet hjelpeløst i sanden mens menn og kvinner med økser og kniver svermet som maur over flodhestskrottene.

I sin bunnløse kjøtthunger kranglet de om hver minste bit de skar løs fra kjempekadavrene. Blod og bensplinter sprutet til alle kanter mens mengden hugg og hakket med febrilsk grådighet. I kveld ville tempelprestene måtte behandle lange køer av sårede med avkappede fingre og andre huggskader.

Jeg ville også få hendene fulle halve natten, for i visse kretser var jeg kjent som en enda bedre seidmann enn Osiris’ prester. Dessuten tar jeg beskjednere honorar enn geistligheten. Intef, min herre og mester, lar meg beholde en tredjedel av alt jeg tjener. På den måten har jeg skaffet meg en viss formue, selv om jeg bare er slave.

Fra aktertårnet på Horus’ Ånde betraktet jeg gildet som utspant seg på stranden. Skikken er at allmuen får ete alt de orker av jaktbyttet på stranden, bare de ikke tar noe med seg. I dette fruktbare flodlandskapet er alle velfødde, men allmuens hverdagskost er korn, og det kan gå flere måneder mellom hver gang de smaker kjøtt. Og under festivalen ble dessuten alle vanlige hemninger og forbud skjøvet til side. Folk kunne meske seg med mat og drikke og kjødets gleder. I morgen ventet mageknip og hodepine og sinte ektefeller, men nå var det festivalens første dag, og enhver appetitt hadde fritt spill.

Jeg smilte. En mor i bar overkropp, oversmurt med blod og fett, kom krypende ut av bukhulen på en flodhest og slengte et bloddryppende leverstykke til en av ungene sine i den hylende barneflokken som omga kadaveret. Kvinnen dukket inn i bukhulen igjen, mens ungen tviholdt på dyrgripen og pilte avsted til et av de mange hundre matbålene som brant langs stranden. Der overtok en eldre bror leverstykket og slengte det på glohaugen mens en flokk mindre snottunger klynget seg utålmodig rundt bålet og siklet som valper. Mange av dem hadde nok aldri smakt mørt, fett flodhestkjøtt før, og de kom til å ete til de nesten sprakk. Slik skulle det være denne kvelden.

Selv tok jeg ingen del i disse ville tumultene, for jeg visste at mester Intefs forvaltere ville sikre seg de beste stykkene og margbeina til slottskjøkkenet, og at kokkene ville tilberede mitt personlige måltid etter alle kunstens regler. Tross min slavestatus har jeg høyest rang av alle storvesirens tjenestefolk, selv om ingen kan snakke åpent om dette.

Nå så jeg hvordan forvalterne gikk til verks og sikret seg storvesirens andel. Med stor øvelse dengte de sine lange stokker mot allmuens rygger og rumper mens de ropte sine forlangender.

Flodhestenes verdifulle elfenbenstenner tilhørte vesiren, og forvalterne sikret seg hver eneste en. Av jaktbyttet skulle vesiren betale tiende til Hapis prester, som i navnet var hyrder for gudinnens flodhesthjord, men størrelsen på dette tiendet bestemte han selv. Jeg satt med hovedansvaret for slottets regnskap, så jeg visste at den gode storvesir Intef ikke praktiserte noen overdreven gavmildhet, selv ikke overfor gudinner.

Flodhestenes skinn tilhørte militæret og skulle bli krigsskjold for offiserene i vaktregimentene. Hærens kvartermestre holdt oppsyn med flåingen og behandlingen av hudene, som var nesten på størrelse med beduintelt.

Det kjøttet som ikke ble spist opp på stranden, skulle saltes ned eller røykes eller spekes. Det skulle angivelig gå til hæren, medlemmene av domstolene, templene og andre statstjenestefolk, men i praksis ville en stor andel bli solgt i all stillhet, og utbyttet ville havne i min mesters skattkammer. Min mester Intef var den rikeste i hele Øvre Egypt, nest etter Farao selv, og han ble rikere for hvert år som gikk.

Plutselig oppsto det noe hurlumhei bak meg, og jeg snudde meg brått. Tanus’ eskadre var fremdeles i aksjon. Galeiene lå på kamprekke stavn mot stavn parallelt med land, men femti meter ute, akkurat der det ble brådypt. På alle skipene sto harpunérene ved rekka med våpnene klar til støt ned i vannet.

Eimen av blod og innmat i vannet hadde tiltrukket krokodiller både fra lagunen og fra Nilens hovedløp. Harpunérene ventet på dem. Harpunene hadde små bronsespisser med kvasse mothaker. I et øye i bronsespissen var det spleiset fast et sterkt lintau.

Disse karene var imponerende dyktige. Når et av de tykkhudede uhyrene kom glidende som en skygge gjennom vannet, lydløse og livsfarlige, sto harpunérene klar. De lot krokodillen passere under galeien, og når den kom ut igjen på den andre siden, bøyde de seg ut over rekka og støtte harpunen nedover.

Det var ikke noe hardt støt, bare et presist stikk med den lange stangen. Bronsespissen var sylskarp, og den gikk langt ned under krypdyrets skjellaktige hud. Harpunéren siktet etter nakken, og støtene var så velrettede at de ofte kappet ryggmargen og drepte dyret momentant.

Men når de ikke traff denne blinken, eksploderte krokodillen i ville krampetrekninger som pisket vannet til skum. Da vrikket harpunérene på stangen slik at metallspissen brakk av og ble sittende i krypdyrets pansrede nakke, så grep fire mann tak i linen som var festet til harpunspissen og tøylet uhyrets krampetrekninger. Noen av dem kunne være fire ganger så lange som en voksen mann, og disse kjempene dro linen over rekka med slik kraft at den sved nevene til karene som prøvde å holde igjen.

Når dette skjedde, stusset selv den sultne menneskemengden på stranden og heiet mens kampen sto på. Av og til røk linen med et smell, og soldatene på skipet gikk på ryggen bortover dekket. Men som regel holdt det solide lintauet, og i et kaos av frådende skum ble krokodillen halt bort til skutesiden, hvor en gjeng med klubber sto klar til å knuse den knallharde skallen.

Da krokodillekadavrene ble slept inn på stranden, gikk jeg i land for å undersøke dem. Flåerne fra Tanus’ regiment var allerede i full gang.

Det var bestefaren til vår nåværende farao som hadde gitt regimentet hedersbetegnelsen «krokodillegarden» og tildelt dem den blå krokodillefanen. Stridsbrynjene deres er laget av hornhuden fra disse drakene. Når krokodillelæret behandles riktig, blir det solid nok til å stoppe en pil eller et sverdhugg. Det er atskillig lettere enn metall, og mye svalere å gå i ørkensolen med.

Tanus i sin krokodilleskinnhjelm pyntet med strutsefjær, og i brynje av krokodillelær blankpolert og besatt med bronseepåletter, det er et syn som kan sette skrekk i en fiende og lengsel i enhver nymfe som kaster sitt blikk på ham.

Mens jeg målte lengden og tykkelsen på kadavrene og fulgte med i flåernes arbeid, næret jeg ikke samme medfølelse for disse heslige uhyrene som jeg hadde gjort for de slaktede flodhestene. Krokodillen er et av de motbydeligste dyr jeg vet, muligens slått av giftslanger.

Enda verre avsky følte jeg da en av flåerne sprettet buken på et av de groteske dyrene, for ut i gjørmen gled halvfordøyde levninger av en ung pike. Krokodillen hadde svelget hele overkroppen. Kjøttvevet var bleket og oppløst av magesaftene, men jentas hårknute var intakt; den satt pyntelig flettet og sammenrullet over det ødelagte ansiktet. Makabert nok hadde liket kjede om halsen og vakre armbånd rundt de rentærede håndleddene.

Ikke før var disse uhyggelige menneskerestene kommet fram, så steg det fra mengden et skrik så hjerteskjærende at det overdøvet gildets gny, og en kvinne puffet soldatene til side. Hun løp bort og kastet seg på kne ved de sørgelige levningene.

«Datteren min! Vesle tulla mi!» Hun rev seg i klærne og satte i en hylende klagesang. Dette var den samme kvinnen som kom til palasset dagen før og meldte datteren sin savnet. Tjenestemennene hadde sagt til henne at jenta antakelig var bortført av en røverbande for å selges som slave. Disse bandene var blitt så frekke at de herjet helt inn til byportene, og så mektige at staten ikke kunne få bukt med dem.

Men for en gangs skyld var det ikke bandene som sto bak forsvinningsnummeret. Moren hadde gjenkjent smykkene som satt på det ynkelige lille liket, og jeg syntes så synd på den sorgknuste kvinnen at jeg sendte en slave for å hente en tom vinkrukke. Selv om jeg verken kjente moren eller den drepte datteren, kunne jeg ikke holde mine egne tårer tilbake da jeg hjalp henne å samle levningene og legge dem i krukken for å gi dem en høvelig begravelse.

Med krukken knuget til brystet trasket kvinnen sin vei gjennom den jublende mengden, og selv var jeg blitt så trist til sinns at jeg grep penselen og rullen og begynte å skrive ned alt som foregikk rundt meg – alt om harpunérene, om den sørgende moren, om flåingen og slaktingen av flodhester og krokodiller på stranden, og om den feststemte allmuens hemningsløse fremferd.

De som hadde proppet seg med kjøtt og øl lå allerede og snorket der de hadde falt, uten å merke at de ble sparket og trampet på av folk som fremdeles maktet å holde seg oppreist. De yngre og mer skamløse danset og omfavnet hverandre og dyrket elskoven i skjul av skrinne busker og nedtråkket papyruskratt. Denne ryggesløse oppførselen var bare et symptom på sykdommen som hadde rammet hele riket. Det ville ikke vært slik hvis vi hadde hatt en sterk farao og en moralsk og rettskaffen forvaltning. Allmuen følger sine overordnedes eksempel.

Selv om jeg misbilliget forholdene på det sterkeste, beskrev jeg dem med omhu. På den måten fløy en time mens jeg satt oppslukt med beina i kors på poopen på Horus’ Ånde og skrev og skisserte.

Solen sank mot horisonten og druknet i den mektige floden. Den etterlot seg en kobberaktig glans i vannet og et urent lysskjær på vesthimmelen, som om den hadde satt fyr på papyruskrattet da den gikk ned.

Mengden på stranden ble villere og villere. Horene hadde det travelt. Jeg begynte å skissere en tykk og moderlig kjærlighetsprestinne som betjente en mager og ivrig liten galeigast, men lyset svant fort, og jeg ble nødt til å gi meg for dagen.

Da jeg satte fra meg rullen, kom jeg plutselig på at jeg ikke hadde sett jomfru Lostris’ siden før episoden med den døde jenta.

Jeg spratt opp i panikk. Hvordan kunne jeg ha forsømt meg slik? Jomfru Lostris var strengt oppdratt, det hadde jeg selv sørget for, og hun var klar over pliktene som lover og skikker påla henne. Dessuten var hun klar over familiens heder, og hun fryktet farens vrede.

Men likevel kunne jeg ikke stole på en trassig og lidenskapelig ung møy en kveld som denne, alene med en stilig og like lidenskapelig ung soldat et eller annet sted i mørket.

Det jeg fryktet var ikke først og fremst jomfru Lostris møydom, for det er en blomst som sjelden savnes når den først er mistet. Nei, det var mitt eget skinn jeg var redd for. I morgen skulle vi hjem til Karnak og mester Intefs palass, og der var det nok av sladrende tunger som ville bringe ham for øre enhver overtredelse eller forsømmelse vi hadde begått.

Mester Intef har sine spioner i alle samfunnslag og alle kroker av landet, fra kaiene og markene til selve Faraos palass. De er enda mer tallrike enn mine egne, for han har mer rikdom å betale sine agenter med, men mange av dem tjener oss begge to, og nettverkene våre er koblet sammen på mange plan. Hvis Lostris hadde skjemmet oss alle, både faren og familien og meg, hennes lærer og vokter, da ville mester Intef få rede på det i morgen. Og det ville jeg nok få merke.

Jeg løp fra den ene enden av skipet til den andre og lette etter henne. Jeg klatret opp i aktertårnet og speidet fortvilet mot stranden. Jeg så ikke noe til henne eller til Tanus, og det styrket mine bangeste anelser.

Jeg ante ikke hvor jeg skulle lete etter dem denne ville kvelden. Jeg merket at jeg ble grepet av hysteri, men da tok jeg meg straks sammen. Jeg er redd for å virke feminin, vil ikke bli så bleikfeit og affektert som menn ofte gjør når de mister den kroppsdelen jeg har mistet. Jeg prøver å føre meg som et mannfolk og ikke som en evnukk.

Jeg behersket meg og satte opp den samme kalde, besluttsomme minen som jeg hadde sett i Tanus’ ansikt midt i kampens hete. Da klarte jeg å tenke sindig igjen. Jomfru Lostris var sin adelighet bevisst, så hun ville neppe menge seg med den fordrukne, udannede allmuen på stranden, og hun ville nok heller ikke gjemme seg i krattet og gi seg elskoven i vold.

Jeg kunne ikke be noen om hjelp til å lete. Da ville mester Intef garantert fått vite om dette. Jeg måtte klare det på egen hånd.

Til hvilket hemmelig sted hadde jomfru Lostris latt seg forføre? Hvis Horus’ Ånde hadde hatt noen kahytt, ville jeg løpt sporenstreks dit. Men elvegaleiene er små, raske skip uten unødig påbygning som hemmer fart og manøvrerbarhet. Mannskapet sover på dekket, mens kapteinen og offiserene sover under en sivmarkise. Den var ikke hengt opp nå, så det var ingen steder Lostris og Tanus kunne gjemme seg her på skipet.

Det var en halv dags seilas til Karnak og palasset. Akkurat nå holdt slavene på å sette opp teltene våre på en liten holme hvor følget kunne få fred for allmuen. Men de hadde ikke satt opp Lostris’ telt ennå, så det forelskede paret hadde ikke tilgang til teppene og dunmadrassene hennes. Hvor kunne de i stedet ha tatt veien?

Da var det at blikket mitt falt på fakkelskinnet lenger ute i lagunen, og i det samme fikk jeg en mistanke. Siden jomfru Lostris var knyttet til gudinnen Hapi, var det naturlig om hun søkte til Hapitempelet på det pittoreske lille granittskjæret midt ute i lagunen.

Jeg speidet langs stranden på jakt etter en båt som kunne frakte meg ut til skjæret. Det lå masser av små farkoster trukket opp på stranden, men de fleste fergemennene var døddrukne.

Til slutt fikk jeg øye på Kratas på stranden. Strutsefjærene på hjelmen hans raget høyt over mengden, og med sin ranke holdning skilte han seg ut.

«Kratas!» ropte jeg.

Han kikket ut mot meg og vinket. Kratas er Tanus’ nærmeste underordnede, og sammen med meg er han den mest trofaste blant Tanus’ tallrike venner. Kratas var en mann jeg trygt kunne stole på.

«Skaff meg en båt!» skrek jeg til ham. «En hvilken som helst båt!» Stemmen min var så skingrende opphisset at han hørte hva jeg sa, og det var typisk for mannen at han ikke nølte et øyeblikk. Han marsjerte rett til den nærmeste feluccaen på stranden. Fergemannen lå døddrukken i bunnen av sin egen farkost, men Kratas tok ham i nakkeskinnet og lempet ham ut på stranden. Fergemannen ble liggende som en forvridd bylt uten tegn til å våkne av vinrusen.

Kratas skjøv farkosten ut, og etter noen få tak med stakepinnen la han til ved Horus’ Ånde. I hastverket kastet jeg meg rett ut fra tårnet og landet hulter til bulter i forstavnen på den vesle farkosten.

«Til tempelet, Kratas,» kommanderte jeg fortvilet og reiste meg. «Jeg håper ved den herlige Hapi at vi ikke kommer for sent!»

Med kveldsbrisen i latinerseilet gled vi over den mørke lagunen og la til ved steinkaia nedenfor tempelet. Kratas gjorde fast fanglinen til en av fortøyningsringene og skulle til å følge meg i land, men jeg stoppet ham.

«Ikke bli med, er du snill. Av hensyn til Tanus, ikke til meg.»

Han nølte litt, så nikket han. «Trenger du meg, er det bare å rope.» Han trakk sverdet og bød det fram med hjalten først. «Trenger du dette?»

Jeg ristet på hodet. «Det dreier seg ikke om fare av det slaget. Dessuten har jeg dolken min. Men takk for tilliten.» Jeg skyndte meg opp granittrappen til Hapi-tempelet.

Faklene som hang i holdere på de høye inngangssøylene kastet et rødlig, flakkende skinn som fikk relieffbildene på murene til å danse.

Hapi er en av mine yndlinger blant de overjordiske. Egentlig er hun verken gud eller gudinne, men et underlig, skjeggprydet, tvekjønnet vesen med en overflodsbarm som gir verden melk. Hun er Nilens guddom og avlingenes gudinne. Egypt er uhyre avhengig av henne og den årvisse flommen i floden hun representerer. I likhet med de andre gudene her i Egypt kan hun skape seg om til dyreskikkelse, og hennes yndlingsforkledning er flodhesten.

Bildene av henne på steinmurene var store og moderlige. Malt i sterke primærfarger smilte hun med et vennlig flodhesthode, og det var som om hun innbød alle naturens skapninger til å være fruktbare og forplante seg.

Det hjalp ikke stort på min engstelse. Jeg fryktet at min dyrebare jomfru Lostris fulgte gudinnens oppfordring akkurat nå.

En prestinne knelte ved sidealteret. Jeg løp bort til henne, grep henne i kjortelen og rykket opphisset i den.

«Hellige søster, si meg om du har sett jomfru Lostris, datter av storvesiren!» Det var svært få borgere av Øvre Egypt som ikke kjente Lostris av utseende. Alle likte henne på grunn av skjønnheten, munterheten og den vennlige legningen, og de flokket seg rundt henne og jublet når hun vanket i gatene eller på markedsplassene.

Prestinnen ga meg et rynket, tannløst smil og la en knoklet finger mot nesen med et uttrykk så megetsigende at det bekreftet mine bangeste anelser.

Jeg rykket i henne igjen, noe kraftigere denne gangen. «Hvor er hun, du høyaktede gamle mor? Jeg ber deg tale!»

Det gjorde hun ikke. I stedet ristet hun på hodet og pekte med blikket mot portalen til det allerhelligste.

Hjertet slo fortere enn skrittene da jeg løp over steinhellene, men jeg måtte beundre jentas djervhet. Som høyadelig hadde hun riktignok adgang til det allerhelligste, men hvem andre ville våget å bruke et slikt sted som elskovsreir?

Jeg stoppet ved inngangen til helligdommen. Jeg hadde hatt rett. Der var de to, akkurat som jeg hadde fryktet. Jeg var så sikker på hva som foregikk at jeg holdt på å rope og be dem holde opp, men så tok jeg meg i det.

Jomfru Lostris var fullt påkledd, faktisk mer kledd enn hun pleide, for brystene var dekket, og hun hadde trukket et sjal over hodet. Hun knelte fremfor en gigantisk statue av Hapi. Gudinnen strålte ned mot henne, prydet med kranser av blå vannliljer.

Tanus knelte ved siden av henne. Han hadde lagt fra seg våpnene og rustningen ved inngangen til det allerhelligste. Han var kledd i bare linserk, kort tunika og sandaler.

Det unge paret holdt hverandre i hendene. De satt med ansiktene nesten inntil hverandre og mumlet høytidelig sammen.

Mine verste anelser ble gjort til skamme, og jeg fikk dårlig samvittighet. Hvordan kunne jeg ha tvilt på jomfru Lostris? Stille begynte jeg å trekke meg tilbake i retning sidealteret for å takke gudinnen samtidig som jeg holdt et visst øye med de to i det allerhelligste.

Men i det samme reiste Lostris seg og gikk underdanig mot statuen av gudinnen. Jeg ble så bergtatt av den ungpikeaktige elegansen at jeg ventet et øyeblikk og betraktet henne.

Fra halsen løsnet hun gudinnestatuetten av lapislasuli, den som jeg hadde laget til henne. Med et stikk skjønte jeg at hun ville ofre den. Jeg hadde lagt all min kjærlighet til Lostris i det smykket, og det var vondt å se henne ta det av seg.

Lostris stilte seg på tå og hengte statuetten om halsen på gudinnebildet, så knelte hun og kysset steinfoten. Tanus lå fremdeles på kne der de hadde sittet og pratet.

Hun reiste seg og snudde seg for å gå tilbake til ham, men da fikk hun øye på meg i døråpningen. Jeg skammet meg over å ha spionert på slik en intim stund, men Lostris smilte begeistret og kom løpende bort til meg. Hun grep meg i hendene.

«Å, Taita, jeg er så glad du er her! Det høver så godt. Da blir alt så perfekt.» Hun leide meg inn i det allerhelligste, og Tanus reiste seg med et smil. Han kom og grep meg i den andre hånden.

«Takk for at du kom. Jeg visste nok at vi kunne stole på deg.»

Jeg skulle ønske jeg hadde hatt så rene motiver som de trodde, så jeg skjulte min svarte samvittighet bak et kjærlig smil.

«Knel her!» kommanderte Lostris meg. «Her hvor du kan høre hvert ord vi veksler. Du skal være vårt vitne overfor Hapi og alle Egypts guder.» Hun trykket meg ned på kne, deretter tok hun og Tanus plass fremfor gudinnen igjen og holdt hverandre i hendene mens de så hverandre rett i øynene.

«Du er min sol,» hvisket hun. «Uten deg er verden mørk for meg.»

«Du er mitt hjertes Nilen,» sa Tanus stillferdig. «Din flommende kjærlighet nærer min sjel.»

«Du er min mann i hele dette livet og alle de hinsidige.»

«Du er min kvinne.» sa Tanus så tydelig at det gjallet i steinsalene, «og jeg erklærer min kjærlighet. Jeg sverger den ved Horus’ liv og blod.»

«Jeg gjengjelder ditt løfte hundrefold,» skrek Lostris. «Ingen kan komme imellom oss. Ingenting kan skille oss. Vi er forenet til evig tid.»

Hun løftet ansiktet mot ham, og han kysset henne dypt og lenge. Såvidt jeg visste var dette første gang paret hadde vekslet kyss. Det føltes beærende å overvære et så intimt øyeblikk.

Akkurat idet de omfavnet hverandre, kom en kald trekk ute fra lagunen og suste gjennom de dunkle tempelhallene så faklene blafret. I det flakkende lyset ble elskovsparets ansikter uklare, og det var som om gudinnestatuen skalv og rørte på seg. Vindpustet forsvant like fort som det var kommet, men suset rundt de mektige steinsøylene var som fjern, sardonisk gudelatter. Jeg grøsset av overtroisk ærefrykt.

Det er alltid farlig å ergre gudene med overdrevne ønsker, og nå hadde Lostris nettopp bedt om det umulige.

Dette var situasjonen jeg hadde forutsett i årevis, situasjonen jeg hadde fryktet bitrere enn min egen død. Kjærligheten Tanus og Lostris hadde sverget hverandre kunne aldri bli noe av, uansett hvor dypt de følte den. Denne vissheten skar meg i hjertet da de langt om lenge brøt kysset og så på meg igjen.

«Hvorfor henger du slik med nebbet, Taita?» spurte Lostris med et begeistret smil. «Fryd deg med meg, for dette er mitt livs lykkeligste dag!»

Jeg tvang fram et smil, men jeg fant ingen lykkønskning til disse to, selv om jeg var aldri så glad i begge. Jeg ble liggende på kne med et stivt idiotsmil om leppene og tomrom i sjelen.

Nå løftet Tanus meg på beina og omfavnet meg. «Du snakker vel med mester Intef for meg?» spurte han.

«Ja, det må du gjøre, Taita,» istemte Lostris. «Far hører på deg. Du er den eneste som kan gjøre det for oss. Du vil vel ikke svikte oss, Taita?»

Hva kunne jeg vel si til dem? Det ville vært for hjerteløst å fortelle dem sannheten uten omsvøp. Jeg fikk meg ikke til å tale denne ferske, ømme kjærligheten imot.

De ventet på at jeg skulle si noe, uttrykke min glede på deres vegne og love dem hjelp og støtte. Men jeg hadde mistet mål og mæle. Munnen var så tørr og bitter at det føltes som om jeg hadde bitt i et umodent granateple.

«Hva er det, Taita?» Jeg så fryden visne i jomfru Lostris’ kjære ansikt. «Hvorfor fryder du deg ikke med oss?»

«Dere vet jo at jeg er glad i dere begge to, men –» Jeg klarte ikke å fortsette.

«Men hva da, Taita?» ville Lostris vite. «Hvorfor gir du oss om og men og dystre miner på denne lykkens dag?» Hun begynte å bli sint, med et bestemt drag om munnen, men samtidig spratt tårene. «Vil du ikke hjelpe oss? Står du ikke ved alle de løftene du har gitt meg opp gjennom årene?» Hun kom bort til meg og så meg rett i øynene.

«Ikke si slikt, jomfru Lostris. Slik behandling fortjener jeg ikke. Nei, nå skal du høre.» Jeg la fingeren over leppene hennes for å stoppe et nytt utbrudd. «Det er ikke meg det står på. Det er din far, mester Intef –»

«Nettopp.» Irritabelt feide Lostris hånden min bort fra munnen. «Det er far det står på. Du må oppsøke ham og snakke med ham slik du alltid gjør, og da vil det løse seg.»

«Men Lostris» – jeg var for konsternert til å bruke korrekt tiltale – «du er ingen småjente lenger. Du må ikke forlede deg med barnslige fantasier. Du kan da skjønne at din far aldri vil gå med på–»

Hun ville ikke høre på meg, ville ikke vite av den sannheten jeg skulle legge fram, så hun avbrøt meg med en ordflom.

«Jada, jeg vet at Tanus ikke har noen formue. Men han har en enestående fremtid. En vakker dag vil han kommandere alle Egypts hærstyrker. En vakker dag vil han utkjempe slagene som gjenforener Egypts to kongedømmer, og jeg skal stå ved hans side –»

«Men jomfru Lostris, la meg snakke ut. Problemet er ikke bare at Tanus mangler gods og gull. Det er mye, mye mer.»

«Avstamningen og fostringen hans, da? Er det sånt du tenker på? Familien hans er like adelig som vår, det vet du godt. Pianki Harrab var fars likemann og beste venn …»

Lostris hadde lukket ørene for meg. Hun innså ikke hvilken tragedie vi stevnet mot. Tanus skjønte det heller ikke. Jeg var vel den eneste i hele riket som forsto det fullt ut.

Jeg hadde vernet henne mot sannheten alle disse årene, og jeg hadde ikke meddelt den til Tanus heller. Hvordan kunne jeg forklare henne det nå? Hvordan kunne jeg fortelle henne hvor inderlig faren hennes hatet den unge mannen hun elsket? Det var et hat som bunnet i samvittighetsnag og misunnelse, et dypt rotfestet hat.

Men mester Intef er slu. Han kan skjule sine følelser for dem han omgås og opptre hjertelig overfor folk han forakter. Han kan vente i årevis på en sjanse til å knuse sine fiender, men han slår lynraskt til når anledningen byr seg.

Lostris var lykkelig uvitende om dybden i farens nag. Hun trodde til og med at han hadde vært glad i Tanus’ far, Pianki Harrab, slik Harrab hadde vært glad i ham. Men hun kunne da heller ikke vite hvordan det lå an, for jeg hadde alltid dekket det for henne.

I sin uskyld trodde Lostris at faren ikke hadde andre innvendinger mot hennes utkårne enn formue og herkomst.

«Du vet jo at Tanus er min likemann på adelskalenderen, Taita. Det står i tempelannalene, der kan alle se det. Hvordan kan far benekte det? Hvordan kan du benekte det?»

«Det er ikke noe jeg kan benekte eller gå med på, jomfru Lostris –»

«Så gå da til far for oss, kjære Taita. Lover du det? Vær så snill, da!»

Jeg kunne ikke gjøre annet enn å nikke og skjule det håpløse uttrykket i øynene mine.

Flåten var tungt lastet på hjemferden til Karnak. Galeiene lå dypt i vannet under vekten av hudene og det saltede kjøttet, derfor gikk hjemferden opp mot strømmen i Nilen langsomt, men likevel for fort for mitt tunge hjerte og min økende engstelse.

De forelskede var salig oppstemt av sin nyerklærte kjærlighet og sin tillit til at jeg kunne fjerne alle hindringer for dem. Jeg fikk meg ikke til å nekte dem denne gledens dag, for jeg visste at det ville bli en av de aller siste de fikk sammen. Hvis jeg hadde våget, ville jeg bedt dem fullbyrde sin kjærlighet der og da. De ville aldri få flere sjanser, ikke etter at jeg hadde fremlagt forholdet deres for mester Intef i et håpløst forsøk på å tale deres sak. Når han først fikk rede på hva som foregikk, ville han sørge for å skille deres veier for alltid.

I stedet lo jeg og smilte like muntert som dem, jeg skjulte mine bekymringer etter beste evne. De var så blinde av kjærlighet at jeg klarte det også, men normalt ville jomfru Lostris gjennomskuet meg øyeblikkelig. Hun kjenner meg nesten like godt som jeg kjenner henne.

Hun og Tanus og jeg satt samlet i forstavnen og diskuterte det nye Osiris-spillet som skulle bli festivalens høydepunkt. Mester Intef hadde utnevnt meg til leder for forestillingen, og jeg hadde satt inn både Lostris og Tanus i hovedroller.

Disse planene for forestillingen avledet meg heldigvis fra den forestående konfrontasjonen med mester Intef. Jeg fikk annet å tenke på nå som jeg hørte de to forelskede i replikkene.

Lostris skulle spille Isis, mens Tanus skulle ta den store rollen som Horus. Begge moret seg kolossalt over at Tanus skulle spille Lostris’ sønn, og jeg måtte forklare at gudene var aldersløse, og at en gudinne gjerne kunne virke yngre enn sine barn.

Jeg hadde skrevet nytt manus til forestillingen, for det gamle hadde stått uendret i nesten tusen år. Språket var arkaisk, det egnet seg ikke for et moderne publikum. Farao skulle være æresgjest når forestillingen ble fremført i Osiris-tempelet på festivalens siste kveld, så jeg håpet inderlig at spillet skulle slå an.

Min nye versjon av spillet hadde allerede møtt motstand blant de mer konservative adelige, men takket være mester Intefs støtte hadde de ikke klart å stanse den.

Intef var ikke dypt religiøs, og vanligvis ville ikke teologiske disputter interessert ham, men jeg hadde tatt med noen linjer som var beregnet på å more og smigre ham. Jeg leste dem løsrevent for ham og påpekte at den nye versjonens hovedmotstander var Osiris’ yppersteprest, en snerpet gammel mann som Intef bar nag til fra før.

Slik ble det til at versjonen min skulle oppføres for første gang. Det var viktig at skuespillerne fikk fram den fulle glansen i min diktning, ellers ville den kanskje aldri bli å høre mer.

Både Tanus og Lostris har praktfull scenestemme, og nå ville de gjerne gjøre gjengjeld for mitt løfte om å hjelpe dem. De ytte sitt beste, og leseprøvene ble så betagende at jeg glemte mine egne problemer.

Et rop fra utkikken rev meg ut av gudeverdenen og tilbake til hverdagens bekymringer. Flåten seilte rundt den siste svingen i floden, og der lå de to byene Luxor og Karnak, som tilsammen utgjorde Stor-Thebe. Bebyggelsen strakte seg langs bredden fremfor oss og glimtet som et perlehalsband i det grelle egyptiske solskinnet. Utflukten var over; nå måtte vi møte virkeligheten igjen. Jeg reiste meg nedstemt.

«Tanus, du må sette jomfru Lostris og meg over på Kratas’ galei før vi kommer nærmere byen. Mester Intefs marionetter vil følge med oss fra land. De må ikke se oss sammen med deg.»

«Er ikke det litt sent nå?» sa Tanus og smilte til meg. «Det skulle du tenkt på for noen dager siden.»

«Far vil snart få høre om oss uansett,» mente Lostris. «Ærendet ditt kan kanskje bli enklere hvis vi gir ham et forvarsel om hva som er i gjære.»

«Hvis dere vet bedre enn jeg, får dere ordne saken på deres egen måte. Da vil jeg ikke ha mer å gjøre med dette vanviddet deres.» Jeg tok på meg min stiveste og mest fornærmede mine, og da ga de seg øyeblikkelig.

Tanus signaliserte til og fikk Kratas’ galei til å legge inntil vårt eget skip, og de forelskede fikk bare et øyeblikk til å ta avskjed. De våget ikke omfavne hverandre i halve flåtens påsyn, men de vekslet varme blikk og kjærlige ord som gjorde nesten samme nytte.

Fra aktertårnet på Tanus’ skip vinket vi til Horus’ Ånde da hun gled bort fra oss, og med årebladene vippende som øyenstikkervinger stevnet hun mot sitt fortøyningssted utenfor Luxor, mens vi fortsatte oppover floden til storvesirens palass i Karnak.

Straks vi la til ved palassets kai, forhørte jeg meg om hvor mester Intef var å finne. Til min lettelse fikk jeg høre at han hadde reist over floden for å inspisere Faraos gravtempel på vestbredden. Det hadde vært under bygging i tolv år, helt siden han overtok de to kongerikenes trone. Nå nærmet det seg fullførelse, og regenten ville utvilsomt besøke anlegget når festivalen var over. En av mester Intefs mange ærestitler var «Forvalter for de Kongelige Mausoleer», og dette medførte et stort ansvar.

Siden han var bortreist, fikk jeg en ekstra dag på meg til å forberede min strategi. Men jeg hadde høytidelig lovet de forelskede å tale deres sak ved første høve, og det ville bli i morgen tidlig når min herre og mester holdt sin ukentlige domsaudiens.

Så snart jeg hadde fulgt jomfru Lostris hjem til haremet, skyndte jeg meg til mine egne gemakker i den palassfløyen som er reservert for storvesirens kjæreste venner.

Mester Intef har lagt opp sin husstand med stor snedighet. Han har åtte hustruer, og alle har tilført ham rikelige medgifter eller mektige politiske forbindelser. Men bare tre av disse kvinnene har noensinne født ham barn. Foruten jomfru Lostris har Intef to sønner.

Såvidt jeg vet – og jeg vet om alt som foregår i palasset og det meste som skjer utenfor – har ikke mester Intef besøkt palasset på femten år. Unnfangelsen av Lostris var siste gang han skjøttet sine ekteskapelige plikter. Hans seksuelle smak går i andre retninger. Palassfløyen for vesirens kjæreste venner, der jeg selv har mine gemakker, huser Øvre Egypts fineste samling av pene slavegutter.

Jeg er den eldste av denne utsøkte guttesamlingen. De fleste blir solgt på auksjon når skjønnheten deres begynner å falme, men meg har mester Intef beholdt. Han verdsetter meg for andre egenskaper enn bare utseendet. Ikke at det er blitt noe dårligere med årene; jeg er om mulig blitt enda stautere i mine modne år.

Heldigvis er det sjelden min herre og mester søker kjødets lyst hos meg nå for tiden. Og når han først gjør det, er det som regel for å straffe meg. Han forstår utmerket godt at jeg vemmes ved slik omgang, selv om jeg allerede som barn lærte å skjule min avsky og spille henrykt.

Merkelig nok har min avsky for denne unaturlige erotikken aldri redusert hans egen glede over den, snarere tvert om. Øm og godhjertet er han ikke, den gode Intef. Hundrevis av ganger har jeg måttet ta meg av gråtende, skamferte slavegutter etter deres første natt med min herre og mester. Jeg har behandlet dem og trøstet dem etter beste evne. Det er kanskje derfor slaveguttene kaller meg Akh-Ker, et navn som betyr storebror.

Jeg er kanskje ikke mester Intefs yndlingsleketøy lenger, men nå verdsetter han meg høyere enn som så, for jeg er så mange andre ting for ham – seidmann og kunstner, musiker og skriver, arkitekt og bokholder, rådgiver og fortrolig venn, ingeniør og guvernante for datteren.

Jeg er ikke så naiv å tro at han er glad i meg eller stoler på meg, men av og til tror jeg han kommer så nær som han er i stand til. Det var derfor Lostris hadde bedt meg gå i forbønn for henne.

Mester Intef føler ingen omsorg for sin eneste datter; han er bare interessert i å holde hennes verdi på ekteskapsmarkedet så høy som mulig. Også dette er en oppgave han har overlatt helt og holdent til meg. Av og til kan det gå et helt år uten at han snakker med henne. Han viser heller ingen registrerbar interesse for de jevnlige rapportene jeg gir ham om datterens oppdragelse og opplæring.

Selvsagt har jeg aldri latt ham ane mine egentlige følelser for Lostris. Jeg har latt som om omsorgen for datteren er en litt kjedelig oppgave for meg. Jeg tror ikke han forstår at jeg har mine naturlige lengsler og drifter i behold selv om jeg er kastrert.

Intefs manglende interesse for datteren er grunnen til at jeg av og til lar Lostris overtale meg til å ta slike vanvittige sjanser som å bli med Horus’ Ånde på flodhestjakt. Som regel har vi muligheter til å slippe ustraffet fra det.

I kveld trakk jeg meg tidlig tilbake til mine egne gemakker, hvor det første jeg gjorde var å mate og skjemme bort mine kjære venner. Jeg er glad i fugler og dyr, og jeg har usedvanlig godt lag med dem. Jeg er godvenner med ti-tolv katter, for ingen kan påberope seg å eie en katt. Derimot eier jeg en flokk prektige hunder. Tanus og jeg bruker dem til antilope- og løvejakt ute i ørkenen.

Ville fugler kommer strømmende til terrassen min for å nyte forpleiningen jeg gir dem. De slåss om å sitte på skulderen eller hånden min. De modigste tar mat mellom leppene mine. Mens dette pågår, stryker en tam gaselle seg mot beina mine som en annen katt, og de to falkene mine skriker der de sitter på sine vagler på terrassen. Det er sjeldne sakerfalker som Tanus og jeg jakter på stortrapper med. Overfor meg er de fromme som spurv, men enhver annen som prøver å kjæle med dem får smake det skarpe nebbet.

Først da jeg hadde tatt meg av hele menasjeriet, ba jeg en av slaveguttene hente aftensmat til meg.

På terrassen med utsikt mot den brede, grønne Nilen nøt jeg den utsøkte lille retten som kjøkkenmesteren hadde laget for å hilse meg velkommen hjem igjen – vill vaktel tilberedt i honning og geitemelk. Derfra så jeg mester Intefs båt da den kom tilbake fra motsatt bredd i solnedgangen. Jeg krympet meg innvendig. Nå kunne det hende han sendte bud på meg allerede i kveld, men jeg var ikke klar til å møte ham.

Så hørte jeg til min lettelse at Rasfer, kommandanten for palassgarden, ropte på Intefs nåværende yndling – en skjevøyd beduingutt på knapt ti år. Litt senere hørte jeg gutten protestere forskremt da Rasfer slepte ham forbi døren min på vei mot storvesirens gemakker. Det skjærer alltid i hjertet å høre barns fortvilte skrik, men like fullt var jeg lettet over at det ikke var jeg som ble tilkalt i kveld. Jeg trengte en god natts søvn for å være opplagt i morgen.

Jeg våknet før daggry med gru i sjelen. Selv min faste morgendukkert i Nilens kalde vann hjalp lite på humøret. Jeg skyndte meg tilbake til rommet mitt, hvor to av slaveguttene sto klar til å olje kroppen min og kjemme håret. Jeg fordrar ikke adelens nye sminkemote. Huden min er så glatt at den ikke trenger slikt, men min herre og mester vil gjerne at guttene hans skal bruke det, og i dag var jeg ekstra ivrig etter å behage ham.

Selv om jeg ble svært fornøyd da jeg så meg i bronsespeilet, orket jeg ikke å tenke på frokost. Jeg var første medlem av Intefs følge som ventet på ham i vannhagen hvor han holder hoff hver morgen.

Mens jeg ventet på at resten av hoffet skulle samle seg, studerte jeg isfuglene i virksomhet. Jeg hadde selv planlagt vannhagen og ledet byggingen av den, et praktfullt system av kanaler og dammer som rant over i hverandre. De fargerike blomsterplantene var samlet inn fra alle hold i og utenfor riket, og dammene var forsynt med hundrevis av fiskesorter fra Nilen, men bestanden måtte fornyes hver dag på grunn av isfuglenes innhugg.

Mester Intef likte å se fuglene henge i luften som smykker av lapislasuli, stupe ned i vannet og komme opp igjen med glinsende fisk sprellende i nebbet. Jeg tror han følte et visst slektskap med fuglene, for selv kunne han slå ned på mennesker slik isfuglene tok fisk. Han lot aldri gartnerne jage fuglene.

Litt etter litt innfant resten av hoffet seg. Mange av dem var søvndrukne og uflidde. Mester Intef er en morgenfugl; han liker å gjøre unna mesteparten av dagens plikter før middagsvarmen setter inn. Vi ventet respektfullt på ham i morgensolens første stråler.

«Han er i godt humør i dag,» hvisket kammerherren og tok plass ved siden av meg, og jeg følte et ørlite håp krible. Kanskje jeg likevel slapp unna konsekvensene av mitt dumdristige løfte til Lostris.

Det bredte seg uro og mumling i forsamlingen, og mester Intef kom ut til oss.

Han skred pompøst og staselig, for han ruvet av heder og makt. Foran ham kom lovsangeren, en kortbeint dverg som var valgt på grunn av sin vanskapte skikkelse og rungende røst. Min herre og mester likte å omgi seg med kuriositeter, enten de var vakre eller groteske. Dvergen danset og spratt foran Intef og messet fram alle hans titler og hedersbevisninger.

«Se Egypts hjørnestein! Ta imot vokteren av Nilens flod! Bøy dere for Faraos følgesvenn!» Alle disse titlene var tildelt av kongen, og de innebar bestemte plikter. Som vokter av floden hadde han for eksempel ansvar for å overvåke variasjonene i Nilens vannstand fra årstid til årstid, en plikt han selvfølgelig delegerte til sin tro og utrettelige slave Taita.

I et halvt år hadde jeg ledet et lag av teknikere og matematikere som målte og utformet Aswans klipper til en nøyaktig vannstandsmåler, slik at vi kunne beregne omfanget av hver flom. På dette grunnlaget kunne vi beregne avlingenes størrelse flere måneder i forveien. Slik kunne rikets styre forutse uår og treffe sine foranstaltninger, og likeledes forberede seg på overskuddsår. Farao ble så begeistret over mitt arbeid at han tildelte Intef enda flere hederstitler.

«Bøy eder for nomarken av Karnak og overhodet for alle Øvre Egypts tjueto nomer! Hils Nekropolis’ herre og forvalter av de kongelige mausoleer!» Disse titlene påla min herre og mester ansvaret for å planlegge, bygge og skjøtte monumentene over døde og levende faraoner. Også disse pliktene ble lastet over på mine stakkars slaveskuldre. Mester Intefs besøk ved Faraos grav dagen i forveien var det første han hadde avlagt siden forrige Osirisfestival. Det var jeg som ble sendt ut i støvet og varmen for å få skikk på de løgnaktige byggearbeiderne og de uvederheftige murerne. Av og til ønsker jeg at jeg hadde skjult noe av min begavelse for mester Intef.

Nå ga han meg et umerkelig tegn med de gule leopardøynene, og jeg fulgte etter ham da han passerte. Jeg ble alltid like imponert over den høyvokste skikkelsen med brede skuldre, smekre lemmer og flat mage. Hodet var løveaktig, håret var tett og glansfullt. Nå var han førti år, og jeg hadde vært slaven hans i nesten tjue.

Mester Intef førte oss til barrazzaen midt i hagen, en sivbygning uten vegger, åpen for de svale luftningene fra floden. Han satte seg med beina i kors ved det lave bordet hvor statsforvaltningens ruller lå, og jeg inntok min vanlige plass bak ham. Dagens arbeid tok til.

To ganger i løpet av formiddagen lente Intef seg en tanke bakover mot meg. Han dreide ikke på hodet og sa ikke et ord, men jeg skjønte at han ville ha mine råd. Jeg svarte med urørlige lepper og en stemme så lav at ingen hørte hva som ble sagt.

En gang mumlet jeg «Han lyver». En annen gang hvisket jeg «Retik egner seg best til embetet, og han har tilbudt en gave på fem gullringer til min herre og mesters private skattkammer.» Jeg nevnte ikke noe om at Retik hadde lovet en gullring til meg også hvis han fikk embetet.

Ved høysol lot Intef sine tjenestemenn tre av, deretter sendte han bud på middagen sin. For første gang den dagen ble vi alene, bortsett fra Rasfer, som både var kommandant for palassgarden og offisiell skarpretter. Nå stilte han seg opp ved porten til hagen, innenfor synsvidde fra barrazzaen, men utenfor hørevidde.

Mester Intef lot meg ta plass ved siden av ham og smake på de herlige kjøttrettene og fruktene han hadde fått servert. Mens vi ventet på at en eventuell forgiftning skulle manifestere seg på meg, snakket vi inngående om formiddagens administrative disposisjoner.

Etterpå forhørte han meg om ekspedisjonen til Hapi-lagunen og den store flodhestjakten. Jeg beskrev alt sammen for ham og oppga hvilken fortjeneste han kunne vente av kjøttet og hudene og tennene.

Beløpene jeg nevnte var en smule optimistiske, og han kvitterte med sitt åpne, sjarmerende smil. Når man har sett det smilet, er det lettere å forstå hvordan han kan manipulere og styre mennesker. Selv jeg, som burde vite bedre, lot meg berolige av det.

Da han satte tennene i en saftig flodhestfilet, trakk jeg pusten og begynte å legge fram mitt ærend.

«Mesteren skal vite at jeg lot hans datter bli med på ekspedisjonen.» Jeg så på blikket hans at han allerede var klar over dette. Han hadde nok ventet på at jeg skulle prøve å skjule det for ham.

«Det falt deg ikke inn å innhente mitt samtykke på forhånd?» spurte han mildt. Jeg unngikk blikket hans og konsentrerte meg om å skrelle en drue for ham mens jeg svarte.

«Hun ba ikke om det før vi skulle til å dra. Siden Hapi er hennes personlige gudinne, ville hun be og ofre i lagunetempelet.»

«Men like fullt ba du meg ikke om tillatelse?» gjentok han, og jeg bød ham druen. Han skilte leppene og lot meg stikke den inn i munnen på ham. Det kunne bare bety at jeg nøt hans gunst, så han kunne ikke ha fått rede på hele sannheten om Tanus og Lostris.

«Mesteren var i rådsmøte med nomarken av Aswan akkurat da. Jeg våget ikke å forstyrre dere. Dessuten innså jeg ikke at det kunne skade. Det var en enkel, dagligdags beslutning som jeg ikke ville bry min herre og mester med.»

«Skal si du er glatt, vennen min.» Han humret. «Og så pen du er i dag. Jeg liker sminken på øyelokkene. Og hva er det for en parfyme du bruker?»

«Den er et avkok av kronblad fra villfiol,» sa jeg. «Det er hyggelig at du liker den, for jeg har med en flaske som en liten gave til deg, gode mester.» Jeg tok den vesle flasken opp av tasken, knelte ærbødig og rakte ham den.

Intef la fingeren under haken min, løftet ansiktet og kysset meg på munnen. Jeg deltok pliktskyldigst i kysset inntil han trakk seg unna og klappet meg på kinnet.

«Uansett hva du pønsker på, så er du likevel meget tiltrekkende, Taita. Selv etter alle disse årene kan du få meg til å smile. Men si meg, du passet vel godt på Lostris, ikke sant? Du slapp henne ikke et øyeblikk av syne, vel?»

«Jeg passet henne grundig som alltid, gode mester,» forsikret jeg heftig.

«Så det er ikke noe uvanlig du vil rapportere for meg vedrørende henne, er det vel?»

Jeg lå fortsatt på kne fremfor ham, og nå fikk jeg ikke fram et ord til. Stemmen tørket inn.

«Ikke pip til meg, gamle grumgutt.» Han lo. «Tal til meg som en mann, selv om du ikke er det.» Det var en stygg liten hån, men den terget meg slik at jeg tok meg sammen.

«Jovisst er det noe jeg aller underdanigst ønsker å fremlegge for min gode mester,» sa jeg. «Og det vedrører ganske riktig jomfru Lostris. Som jeg allerede har meldt, blomstret din datters røde måne for første gang under flommen for et halvt år siden. Siden den gang har hennes safter stømmet friskt hver måned.»

Mester Intef rynket på nesen; kvinnekroppens funksjoner vekket avsky hos ham. Derimot hadde han appetitt på langt mer usmakelige sider ved mannskroppen.

«Jomfru Lostris er nå i gifteklar alder,» skyndte jeg meg å tilføye. «Hun er kjærlig og lidenskapelig anlagt, og jeg tror det ville være klokt å finne en mann til henne så raskt vi kan.»

«Og du har utvilsomt en å foreslå?» spurte han tørt.

Jeg nikket. «Hun har faktisk en beiler, gode mester.»

«Ikke én, Taita. Enda en, mener du vel. Jeg vet om minst seks, deriblant nomarken av Aswan og stattholderen i Lot, som allerede har gitt sine tilbud.»

«Jeg mener enda en, ja, men dette er en som jomfru Lostris selv liker. Som du sikkert husker kalte hun nomarken en feit padde, og stattholderen kalte hun en elskovssyk gammel bukk.»

«Hvorvidt barnet liker frierne, se det er meg ganske likegyldig.» Han ristet på hodet, smilte og strøk meg oppmuntrende over kinnet. «Men snakk ut, Taita, la meg høre navnet på denne ungkaren som vil gjøre meg den ære å bli min svigersønn mot Egypts rikeste medgift.» Jeg tok meg sammen for å svare, men han stoppet meg. «Nei, vent! La meg gjette.»

Smilet hans fikk det slu preget som jeg kjente så godt, og jeg innså at han bare hadde lekt med meg.

«Hvis Lostris liker ham, må han være ung og flott.» Han lot som om han tenkte gjennom det. «Og siden du går i forbønn for ham, må han være en av dine venner eller protesjéer. Han må ha hatt anledning til å erklære sin kurtise og sikre seg din støtte. Når og hvor kan dette ha skjedd, tro? Ikke ved midnatt i Hapi-tempelet, vel?»

Jeg kjente at jeg bleknet. Hvordan kunne han vite så mye? Han stakk hånden bak hodet mitt og kjælte meg i nakkegropen, en berøring som ofte var innledningen til elskov. Han kysset meg igjen.

«Jeg ser på ansiktet ditt at tampen brenner.» Han tok en håndfull av håret mitt og vred den en smule. «Nå gjenstår det bare å gjette navnet på denne djerve beileren. Kan det være Dakka? Nei, Dakka er ikke så dum at han pådrar seg min vrede.» Han vred håret mitt akkurat hardt nok til at tårene spratt. «Kratas, kanskje? Han er kjekk og dumdristig nok til å ta sjansen.» Han vred hardere, og plutselig hørte jeg en hårtjafs løsne med en ekkel spjærelyd. Jeg bet i meg et klynk.

«Svar meg, vennen, var det Kratas?» Han tvang hodet mitt ned i fanget sitt.

«Nei, gode mester,» mumlet jeg forpint. Det forbauset meg ikke å oppdage at han var fullt erigert. Han presset ansiktet mitt ned på seg og holdt meg der.

«Ikke Kratas? Er du sikker?» Han lot som om han ble forundret. «Hvis det ikke var Kratas, da skjønner jeg ikke hva for en annen som kan ha vært så uforskammet og så livsfarlig dum at han har kurtisert datteren av Øvre Egypts storvesir.»

Brått hevet han stemmen. «Rasfer!»

Hodet mitt lå slik vridd at jeg så Rasfer komme.

I Faraos menasjeri i Aswan er det en diger, svart bjørn som kom med en av handelskaravanene østfra for mange år siden. Dette ville, arrete utysket minner meg alltid om kommandanten for mester Intefs livgarde. Begge har kolossal, uformelig kropp og slike rå, utemmede krefter at de kan klemme ihjel et menneske. Men når det gjelder ansikt og lynne er bjørnen atskillig mer tiltalende enn Rasfer.

Da jeg så Rasfer komme småløpende, forbausende kjapp og sprek tross bein så tykke som hoggestabber og en lodden, svulmende hengevom, ble jeg minnet om den gangen for mange, mange år siden da manndommen ble plukket av meg.

Alt virket så velkjent, som om jeg måtte gjennomleve den grusomme dagen på nytt. Hver minste detalj sto så klart for meg at jeg følte trang til å skrike rett ut. De medvirkende i den gamle tragedien var de samme – mester Intef. Rasfer og meg. Bare jenta manglet.

Hun het Alyda. Hun var jevnaldrende med meg, seksten søte, uskyldige år. I likhet med meg var hun slave. I minnet står hun for meg som vakker, men der husker jeg antakelig feil. Hadde hun vært vakker, ville hun havnet i et harem i stedet for å slave på et kjøkken. Men jeg kommer aldri til å glemme hvor varm og myk hun var, for jeg kan ikke oppleve noe tilsvarende mer. I vår elendighet fant vi dyp trøst i hverandre. Jeg oppdaget aldri hvem det var som anga oss. Vanligvis er jeg ikke hevngjerrig av meg, men jeg drømmer fortsatt om at jeg en vakker dag skal finne mennesket som utleverte oss.

Den gangen var jeg mester Intefs yndling. Da han oppdaget at jeg hadde vært utro mot ham, ble han nesten vanvittig av raseri.

Rasfer kom og hentet oss. Han slepte oss til min herre og mesters gemakker. Der kledde han oss nakne mens mester Intef satt med beina i kors akkurat som nå. Rasfer bandt Alydas hender og føtter med råskinnremmer. Hun var blek og skjelven, men hun gråt ikke. Aldri hadde jeg vært mer glad i henne enn akkurat da, aldri hadde jeg beundret hennes tapperhet høyere.

Mester Intef ga meg tegn om å legge meg på kne fremfor ham. Han grep en lokk av håret mitt og hvisket søte ord til meg. «Er du glad i meg, Taita?»

Siden jeg var redd, og siden jeg trodde det kunne spare Alyda for lidelse, svarte jeg bekreftende. «Ja, gode mester, jeg er glad i deg.»

«Er du glad i noen annen, Taita?» Han stilte spørsmålet med silkestemme, og jeg var feig nok til å benekte det. «Nei, gode mester, jeg er ikke glad i andre enn deg.» Først da begynte Alyda å gråte, hørte jeg. Det var noe av det mest hjerteskjærende jeg har opplevd.

Intef grep meg i håret og tvang ansiktet mitt ned i fanget sitt, akkurat slik han gjorde nå. «Vis hvor glad du er i meg, Taita,» sa han.

Mens jeg fulgte hans befaling, ba han Rasfer flytte Alyda. «Kom hit med skreppa. Plasser henne slik at de ser hverandre godt. Hun må se alt Taita gjør, og han må se alt som blir gjort med henne.»

Da Rasfer dyttet jenta inn i synsfeltet mitt, så jeg at han smilte begeistret. Men Alydas forskremte og fortørnede mine har spøkt i marerittene mine helt fram til i dag. Jeg prøvde å vri meg unna, men mester Intef holdt meg i luggen og styrte fjeset mitt dit han ville ha det. «Jaha, Rasfer, nå kan du sette i gang.»

Rasfer hengte en løkke av flettet råskinntau over Alydas panne. Tauet hadde knuter med korte mellomrom, slik at det minnet om beduinkvinnenes pannebånd. Deretter stilte Rasfer seg bak jenta og stakk en kort, solid oliventrekølle gjennom løkken i skinntauet. Han vred stokken til løkken la seg stramt mot Alydas lytefri fløyelshud. De harde skinnknutene boret seg inn, og Alyda skar en smertegrimase.

«Sakte, Rasfer,» sa mester Intef. «Det er lenge igjen ennå.»

Olivenkøllen var som en barneleke i Rasfers svære, lodne never. Han vred sakte, men sikkert, tok en kvart omdreining av gangen. Knutene skar seg dypere, og Alyda gapte. Hun tømte lungene med et hest stønn. Ansiktet mistet all farge; det ble askegrått. Hun slet med å fylle de tømte lungene igjen, så støtte hun ut all luften med et eneste langt, hjerteskjærende skrik, og jeg kjente hvordan det skriket pirret Intef.

Stadig med et begeistret smil vred Rasfer køllen videre, og raden av skinnknuter begrov seg i Alydas panne. Kraniet hennes skiftet form. Først trodde jeg det var innbilning, men så skjønte jeg at løkken faktisk klemte hodet hennes avlangt. Nå ble skriket hennes et eneste ubrutt hvin som boret seg iskaldt gjennom hjertet mitt; det varte og varte i det uendelige.

Så brast kraniet. Det hørtes ut som når elefantkjever knuser palmenøtter. Det uhyggelige skriket bråstoppet, og Alydas lik hang slapt i Rasfers grep. I samme øyeblikk skrek Intef henrykt, og jeg vil helst glemme hva som skjedde i fanget hans mens sjelen min rant over av sorg og fortvilelse.

Langt om lenge løftet mester Intef ansiktet mitt og så meg i øynene med trist mine. «Hun er borte, Taita,» sa han. «Hun var ond, og hun forledet deg. Vi må sørge for at det aldri skjer mer.»

Igjen signaliserte han til Rasfer. som grep Alydas nakne lik i hælene og slepte det ut på terrassen. Det knuste hodet hennes dunket nedover trappen, og håret slepte etter henne. Rasfer spente sine bastante skuldermuskler og slengte henne langt ut i floden. Hun sank raskt, og håret bredte seg rundt henne som en krans av elvegress.

Rasfer gikk bort til enden av terrassen, hvor to av mennene hans passet et bekken med glødende trekull. Ved siden av bekkenet lå et fullt sett av kirurgiske instrumenter på et trebrett. Han så raskt over dem og nikket, så kom han tilbake og bukket for mester Intef. «Alt er rede, herre.»

Intef tørket tårene av ansiktet mitt med pekefingeren, så løftet han fingeren til leppene som om han smakte på min sorg.

«Kom, min smukke venn,» hvisket han og løftet meg på beina. Han førte meg ut på terrassen. Jeg var så fortvilet og tåreblind at jeg ikke forsto hvilken fare som ventet meg før soldatene grep meg. De slengte meg overende og holdt meg med armer og bein sprikende til alle kanter.

Min herre og mester satte seg på huk ved hodet mitt, mens Rasfer satte seg på huk mellom de sprikende lårene mine.

«Du skal aldri gjøre dette onde mer, Taita,» brummet han. Først da oppdaget jeg skalpellen som Rasfer hadde skjult i høyre hånd.

Intef nikket til Rasfer, som grep mine edlere deler med den andre hånden og strakte dem ut, dro til det føltes som om han skulle rive innvollene ut gjennom skrittet.

«Nei, for et par fine egg.» Rasfer smilte bredt og viste meg skalpellen, holdt den fremfor øynene mine. «Men jeg skal gi dem til krokodillene, akkurat som jeg gjorde med den lille jenta di.» Han kysset klingen.

«Vær så snill, gode mester,» tryglet jeg. «Vis nåde –» Men bønnene mine endte i et skingrende skrik da Rasfer svingte skalpellen. Det føltes som om et rødglødende stekespidd ble boret opp i magen på meg.

«Si adjøss til dem, smukken.» Rasfer holdt opp den lyse, rynkete skinnpungen med sitt patetiske innhold. Så skulle han til å reise seg, men mester Intef stoppet ham.

«Du er ikke ferdig,» sa han stillferdig til Rasfer. «Jeg vil ha alt sammen.»

Rasfer så på ham et øyeblikk, forsto ikke ordren, men så begynte han å humre så vommen gynget.

«Ved Horus’ blod,» brølte han, «fra nå av må Smukkas huke seg ned som en annen jente når han vil tisse!» Han svingte skalpellen igjen, så brølte han av latter og holdt opp den vesle kjøttpølsen som hadde vært min mest intime kroppsdel.

«Ikke vær lei for det, gutt, det er godt med alt en slipper å drasse på.» Han lo så han ravet da han gikk mot kanten av terrassen for å slenge trofeene på floden, men igjen stoppet mester Intef ham.

«La meg få dem!» kommanderte han, og lydig la Rasfer de blodige levningene av manndommen min i storvesirens hender.

I noen sekunder studerte Intef dem nysgjerrig, så snakket han til meg igjen. «Jeg er ikke så hjerteløs at jeg vil ta fra deg disse prektige trofeene for alltid, vennen min. Jeg skal sende dem til balsamering og få dem hengt i et halskjede omgitt av perler og lapislasuli. Det smykket skal jeg forære deg under neste Osirisfestival, slik at du kan få det med deg i graven når den tid kommer. Hvis gudene er velvillige, får du kanskje bruke manndommen igjen i livet etter døden.»

Disse grusomme minnene skulle endt idet Rasfer stanset blødningen med en øse kokende balsameringslakk fra kullbekkenet og jeg besvimte av smertene, men nå opplevde jeg det samme marerittet om igjen. Forskjellen var bare at lille Alyda manglet denne gangen, og at Rasfer i stedet for gjeldekniven holdt en pisk av flodhestskinn i den hårete neven.

Pisken var så lang som Rasfers utstrakte favn, og den smalnet til fingerbredde i spissen. Han hadde selv laget den pisken, og han hadde latt blod fra hundre ofre tørke på den, slik at den tynne enden fikk en mørk glans som rent estetisk sett var ganske vakker.

Rasfer var en mester med dette grusomme redskapet. Han kunne snerte et sart pikelår uten at huden røk, men hardt nok til å lage en mørkerød strek som sved så infernalsk at offeret ble liggende og vri seg i smerte. Han kunne også flå både hud og kjøtt av en manns rygg, slik at ribbeina og ryggvirvlene ble blottlagt.

Nå sto han over meg og smilte mens han bøyde den lange pisken i hendene. Rasfer elsket sitt arbeid, og han hatet meg av ren misunnelse og mindreverdighetsfølelse.

Mester Intef strøk den bare ryggen min. «Av og til er du så uvederheftig, min venn,» sukket han. «Du prøver å narre meg, som du skylder den dypeste lojalitet. Du har meg å takke for hele din eksistens.» Han sukket igjen. «Hvorfor påtvinger du meg disse ubehagelighetene? Du burde visst bedre enn å gå i forbønn for den unge noksagten av en beiler, men jeg tror jeg forstår hvorfor du forsøkte. Den barnslige medfølelsen er en av dine mange svakheter. Jeg kunne alltids tilgitt deg av den grunn, men jeg kan ikke se gjennom fingrene med at du lot min datter sette sin markedsverdi i fare.» Han vred hodet mitt, slik at munnen ble fri til å svare ham. «Derfor må du straffes. Forstår du det?»

«Ja, gode mester,» hvisket jeg og så på pisken Rasfer holdt. Igjen klemte Intef fjeset mitt ned i fanget, deretter snakket han til Rasfer.

«Bruk all din ferdighet, Rasfer. Pass så huden ikke ryker. Jeg vil ikke ha noen permanente arr på denne nydelige ryggen. Det holder med ti til å begynne med. Tell dem høyt for oss.»

Jeg har sett minst hundre ulykksalige gjennomgå denne straffen. Noen av dem var krigere og vidgjetne helter, men ikke en eneste klarte å holde seg taus under Rasfers pisk. I alle tilfeller er det best å ikke forsøke, for han tar taushet som en personlig fornærmelse mot hans dyktighet. Dette vet jeg godt, for jeg har vært gjennom disse pinslene før. Jeg var rede til å svelge all tåpelig stolthet og gi høymælt tributt til Rasfers kunst. Jeg trakk pusten og holdt meg klar.

«En!» gryntet Rasfer, og pisken hvinte. Det sved verre enn jeg husket, og jeg skrek enda høyere enn jeg hadde ment.

«Du er heldig, min kjære Taita,» mumlet mester Intef i øret mitt. «Jeg lot Osiris’ prester undersøke Lostris i går kveld. Hun er intakt.» Jeg vred meg i fanget hans, ikke bare på grunn av smerten, men også fordi de lidderlige gamle bukkene fra tempelet hadde grafset og pirket på jenta mi.

Rasfer hadde et eget lite rituale til å tvære ut straffen. Mellom hvert slag småløp han rundt kullbekkenet og heiet på seg selv mens han holdt pisken hevet som et seremonisverd. Når han fullførte runden kom han i stilling til neste slag, og han løftet pisken høyt.

«To!» ropte han, og jeg skrek igjen.

En av ternene til Lostris ventet på meg på den brede terrassen i mine egne gemakker da jeg haltet forpint opp trappen fra hagen.

«Jomfru Lostris ber deg komme til henne med det samme,» erklærte hun.

«Si at jeg er indisponert.» Jeg ropte på en av slaveguttene og ba ham forbinde sårene, og skyndte meg inn i mine gemakker i håp om å slippe unna ternen. Jeg kunne ikke møte Lostris ennå, for jeg gruet meg til å rapportere nederlaget, og til å forklare henne hvor umulig hennes kjærlighet til Tanus i virkeligheten var. Men den svarte ternen fulgte etter meg og så med frydefull gru på de blussende stripene over ryggen min.

«Gå og si til jomfru Lostris at jeg er såret, og at jeg ikke kan komme,» kommanderte jeg kort over skulderen.

«Hun sa at du ville prøve å vri deg unna, men hun ba meg passe på at du ikke klarte det.»

«Du er uforskammet til slave å være,» sa jeg strengt mens gutten gned inn ryggen min med en salve jeg selv har laget oppskriften til.

«Javisst,» sa rakkerjenta med et smil, «men det er du også.» Hun skvatt uanstrengt unna den halvhjertede fiken jeg langet ut etter henne. Lostris er altfor mild med ternene sine.

Jeg kapitulerte. «Gå og si til jomfru Lostris at jeg kommer.»

«Hun sa jeg måtte vente og passe på at du virkelig gjør det.»

Slik ble det til at jeg hadde ledsager da jeg passerte vokterne ved haremsporten. Vokterne var også evnukker, runde og feminine, men likevel kraftige og fryktinngytende. Jeg hadde imidlertid brukt min innflytelse til å skaffe dem denne hyggelige posten, så de sendte meg inn i kvinnenes gemakker med respektfull honnør.

Haremet var ikke så storslagent og bekvemt som slaveguttenes fløy, det var bare en samling leirhytter omgitt av en høy mur. Det fantes ikke mer beplantning eller pynt enn det jeg hadde hjulpet Lostris og ternene hennes å anlegge. Vesirens hustruer var for fete og late og sladreglade til å gjøre noen innsats.

Lostris hytte lå nærmest hovedporten, omgitt av en pen hage med vannliljedam og kvitrende sangfugler i bur av kløvd bambus. Leirmurene var pyntet med fargeglade freskomalerier som jeg hadde hjulpet henne å male; de viste fisk og fugler og gudinner fra Nilen.

Ternene hennes satt dystre og lavmælte ved inngangen, og det var tydelig at flere av dem hadde grått. Jeg trengte meg forbi dem og inn i den svale bygningen, hvor jeg straks hørte jomfru Lostris hulke i det indre kammeret. Jeg skyndte meg inn til henne, skamfull over at jeg hadde prøvd å vri meg unna besøket.

Hun lå på magen på den lave sengen og ristet av sorg, men da hun hørte meg komme, spratt hun opp og stormet meg i møte.

«Å, Taita! De skal sende Tanus vekk. Farao kommer til Karnak i morgen, og far vil få ham til å beordre Tanus’ eskadre oppover floden til Elefantine-øya og kataraktene. Å, Taita! Det er tyve dagsreiser til første katarakt. Jeg får aldri se ham mer! Å, jeg orker ikke leve lenger. Jeg kaster meg på Nilen og lar krokodillene ete meg. Jeg vil ikke leve uten Tanus!» Alt dette kom som et stigende hyl av fortvilelse.

«Hysj da, jenta mi.» Jeg holdt omkring henne og gynget henne fram og tilbake. «Hvor har du alt dette fryktelige fra? Kanskje det aldri skjer.»

«Joda, det gjør det. Tanus har sendt meg en melding. Kratas har en bror i fars livgarde, og han hadde hørt at far snakket med Rasfer om det. Far har på en eller annen måte fått vite om forholdet mellom Tanus og meg. Han vet at vi var alene i Hapi-tempelet. Å, Taita, far sendte prestene for å undersøke meg. De fæle gamlingene gjorde grusomme ting med meg. Det var så ekkelt, Taita.»

Jeg omfavnet henne forsiktig. Det får jeg sjelden sjansen til, men nå gjengjeldte hun omfavnelsen med all sin styrke. Hun glemte sin egen forulempelse og tenkte på kjæresten i stedet.

«Jeg får aldri se Tanus mer,» gråt hun, og jeg måtte tenke på hvor ung hun i virkeligheten var, bare et barn, hjelpeløst fortapt i sin egen sorg. «Far vil knuse ham.»

«Selv ikke faren din kan komme Tanus til livs,» sa jeg i forsøk på å trøste. «Tanus kommanderer et regiment av Faraos egen pretorianergarde. Han er kongens mann. Han tar ikke imot ordrer fra andre enn Farao, og han står under full beskyttelse av Egypts doble krone.» Jeg tilføyde ikke at dette antakelig var eneste grunn til at faren hennes ikke hadde knust ham allerede. «Når det gjelder å treffe Tanus igjen,» fortsatte jeg mildt, «skal du jo spille mot ham i forestillingen. Jeg skal sørge for at dere får sjansen til å snakke sammen mellom aktene.»

«Far vil aldri la oss oppføre spillet nå.»

«Han har ikke noe valg, med mindre han er villig til å ødelegge produksjonen min og risikere Faraos misbilligelse – og det kan du være sikker på at han ikke vil gjøre.»

«Han vil sende vekk Tanus og la en annen spille Horus.» Hun hulket.

«Det er ikke tid til å drille en ny skuespiller i rollen. Tanus må spille guden Horus, det skal jeg gjøre klart for Intef. Du og Tanus skal få en sjanse til å snakke sammen. Jeg skal finne en utvei for dere.»

Hun svelget tårene og så på meg med total tillit. «Å, Taita, jeg er sikker på at du finner en løsning. Det gjør du jo alltid –» Plutselig forandret hun uttrykk og strøk fingrene over piskerendene på ryggen min.

«Jeg er lei for det, jomfru Lostris. Jeg prøve å tale Tanus’ sak slik jeg lovet, og dette er følgene av min dumhet.»

Hun gikk bak meg og løftet den tynne lintunikaen jeg hadde tatt på for å skjule skadene. Hun gispet forskrekket. «Dette er Rasfers verk. Å, stakkars Taita, hvorfor sa du ikke fra til meg at dette ville skje? Hvorfor fortalte du ikke at far var så sterkt imot Tanus og meg?»

Jeg måtte ta meg sammen for ikke å minne om at jeg hadde gjort det klinkende klart, og til gjengjeld blitt beskyldt for manglende lojalitet. Men jeg klarte å holde fred, selv om ryggen sved noe infernalsk.

Nå glemte hun i det minste sine egne problemer så lenge hun var opptatt av mine overfladiske skader. Jeg fikk ordre om å sette meg på sengen og ta av meg tunikaen mens hun pleide mine sår, og den kjærlige medfølelsen oppveide for mangelen på medisinsk kunnskap. Denne omsorgen løftet henne opp av fortvilelsens dypeste mørke, og snart pratet hun like sprudlende som hun pleide, full av planer om hvordan hun skulle takle farens vrede og få sin kjære Tanus.

Noen av disse planene var fornuftige nok, mens andre bare røpet ungdommelig naivitet.

«Jeg skal spille en fenomenal Isis under forestillingen,» erklærte hun, «og jeg skal gjøre meg så lekker for Farao at han går med på alt jeg ber om. Så skal jeg be om å få Tanus til ekte, og da vet jeg nok hva han vil si.» Hun etterliknet kongens stive, pompøse tone, og jeg kunne ikke la være å smile. «‘Herved erklærer jeg trolovelse,’ vil han si, ‘mellom Tanus Harrab, sønn av Pianki, og jomfru Lostris, datter av Intef, og jeg forfremmer min gode tjener Tanus til storløve av Egypt med kommando over alle mine hærstyrker. Videre beordrer jeg at hans far, den edle Pianki Harrab, skal ha tilbake alt sitt tidligere gods!’» Her avbrøt hun pleien av piskesårene og kastet seg om halsen på meg. «Kan det ikke gå på den måten, Taita? Kan det ikke gå slik?»

«Ingen mann ved sine fulle fem kan motstå deg, jomfru Lostris.» Jeg smilte over tøyset hennes. «Ikke engang Farao selv.»

Hvis jeg hadde visst hvor nær sannheten den bemerkningen skulle vise seg å ligge, ville jeg heller lagt et glødende kullstykke på tungen enn å si de ordene.

Nå skinte ansiktet hennes av håp igjen, og det var belønning nok for meg. Jeg tok på meg tunikaen igjen for å få slutt på jentas litt for ivrige ryggpleie.

«Men nå må du få deg litt hvile, kjære jomfru, hvis du skal fremstille en vakker og uimotståelig Isis.» Jeg hadde med meg en porsjon pulver av soveblomsten som heter rød shepenn. Frøene var opprinnelig kommet med en karavane fra et fjellrikt land langt i øst, og nå dyrket jeg de røde blomstene i min egen hage. Den tørkede sevjen fra frøene kunne hjelpe folk til å sovne, fremkalle rare drømmer eller lindre smerter.

«Bli hos meg en stund, Taita,» mumlet hun da hun la seg til rette i sengen og krøllet seg som en søvnig kattunge. «Hold omkring meg til jeg sovner, slik du gjorde da jeg var småjente!»

Hun var småjente ennå, tenkte jeg da jeg tok omkring henne.

«Det går nok bra, tror du ikke det?» mumlet hun. «Vi vil leve lykkelig alle våre dager, akkurat som i eventyrene dine, Taita. Ikke sant?»

Da hun var sovnet, kysset jeg henne forsiktig på pannen og bredte en skinnfell over henne før jeg listet meg ut av rommet.

På Osiris-festivalens femte dag kom Farao ned floden til Karnak fra sitt palass på Elefantine-øya. Det var ti døgns reise med raske elvegaleier. Han kom med hele sitt staselige følge for å være tilstede ved gudens festival.

Tanus’ eskadre hadde stevnet oppover floden tre døgn tidligere for å møte den mektige flåten og eskortere den på siste etappe av reisen, så verken Lostris eller jeg hadde sett ham etter at vi kom tilbake fra den store flodhestjakten.

Det var en stor fryd for oss begge å se galeien hans komme farende rundt svingen i floden, medstrøms og med en sterk ørkenvind fra tvers. Horus’ Ånde gikk i spissen for flåten og førte den inn sørfra.

Lostris var i storvesirens følge. Hun sto bak brødrene sine, Menset og Sobek. De to guttene var tiltalende og godt likt, men de slektet litt for mye på faren, syntes nå jeg. De og Lostris var de eneste frukter av farens pliktskyldige og forlengst opphørte omgang med sitt harem.

Jeg sto lenger tilbake i flokken av hoffolk og lavere funksjonærer, der jeg kunne holde øye både med Lostris og med mester Intef. Jeg så at nakken hennes rødmet av fryd da hun fikk et glimt av Tanus’ høyreiste skikkelse i aktertårnet på Horus’ Ånde. Skjellene på krokodilleskinnbrynjen hans skinte i solen, og strutsefjærene i hjelmen pisket i fartsvinden på den hurtigseilende galeien.

Lostris hoppet av iver og vinket med begge armene over hodet, men hvinene og geberdene hennes druknet i brølet fra mengden som sto langs begge bredder av floden for å hilse Farao velkommen. Thebe er den folkerikeste byen i verden, og jeg anslo at nesten en kvart million mennesker hadde møtt opp for å hilse kongen.

Tanus så verken til høyre eller til venstre. Han stirret rett fram med sverdet i honnørstilling foran ansiktet.

Resten av eskadren fulgte Horus’ Ånde i bred plogformasjon og med alle vimpler og faner heist. Det var et praktfullt skue som fikk mengden til å juble og vifte med palmeblad.

Det tok en stund før første skip i hovedkonvoien kom sigende rundt svingen bak dem. Det var lastet med damene og adelen i kongens følge. Etter dette skipet kom et til, og deretter fulgte en uryddig horde av fartøyer i de forskjelligste størrelser. De kom myldrende nedover floden, skuter med palasstjenere og slaver og alt deres pikkpakk, lektere med okser og geiter og høns til kjøkkenet, forgylte og fargeglade fartøy lastet med palassmøbler og rikdommer og adel og alminnelige folk, og alle disse båtene var blandet sammen på dårlig sjøfarermanér.

Tanus’ eskadre var et uendelig mer ryddig syn der den dreide bi og holdt sin geometriske formasjon mot strømmen i Nilen.

Til slutt kom Faraos kongeskip rundt svingen i all sin ruvende prakt, og mengdens jubel steg til et crescendo. Dette enorme fartøyet, det største som noensinne var bygget, stevnet mektig mot oss der vi sto på steinkaien nedenfor storvesirens palass.

Det slo meg at kongeskipets form og manøvrerbarhet hadde mye til felles med Egypts styre slik det var i dag, i tolvte år av regjeringstiden til farao Mamos, den ellevte i arverekken som bar det navnet, og den hittil svakeste i et svakt og vaklende dynasti.

Kongeskipet var så langt som fem av stridsgaleiene lagt etter hverandre, men høyden og bredden var elendig proporsjonert. Det kolossale skroget var malt i de hissige fargene som var tidens mote, og Osiris-figuren i baugen var dekket med ekte bladgull. Men da skipet kom nærmere kaien hvor vi ventet, så jeg at de sprakende fargene var falmet her og der, og at skrogsidene hadde brune sebrastriper der besetningen hadde lortet over rekka.

Midtskips sto en høy kahytt, Faraos private gemakker, og den var så tungt bygget og innredet at det gikk alvorlig ut over skipets sjøegenskaper.

Oppå dette groteske bygget, bak en snirklet rekke prydet med friske liljer, under et solseil av sammensydde gaselleskinn påmalt bilder av alle de viktigste gudene og gudinnene, satt Farao i majestetisk isolasjon.

På føttene hadde han sandaler av gullfiligran, og drakten var av lin så rent at det skinte som sommerens kritthvite haugskyer. På hodet hadde han den høye dobbeltkronen – Øvre Egypts røde krone med hodet til gribbeguden Nekhbet, sammen med den hvite kronen og kobrahodet til deltagudinnen Buto.

Tross kronen var det slik at vår kjære konge hadde mistet deltaet nesten ti år tidligere. I denne turbulente tiden regjerte en annen farao i Nedre Egypt, en som også bar dobbeltkronen, eller i det minste sin egen versjon av den. Denne falske monarken var vår konges erkefiende, og den stadige krigen han førte mot oss tappet begge kongedømmene for gull og unge menns blod.

Egypt var splittet av indre strid. Slik hadde det alltid vært når svake menn inntok tronen. Landet trengte en sterk mann til å holde begge kongeriker i et fast grep.

For å få snudd det tungmanøvrerte kongeskipet opp mot strømmen og inn til palasskaien, skulle kapteinen styrt langt over mot motsatt bredd. Da ville han hatt hele Nilens bredde å snu skipet på. Men han hadde tydeligvis feilbedømt vind og strøm, for han begynte svingen midt i floden.

Til å begynne med dreide skipet seg tungt og mektig på tvers av strømmen, og det krenget kraftig da den høye overbygningen fanget ørkenvinden. Fem-seks båtsmenn stormet rundt på nedre dekk og dengte roerne; vi hørte tydelig hvordan piskene dasket mot bare skuldre der ute.

Hundre frenetiske årer på hver side dro i hver sin retning så vannet ble pisket til skum, men de arbeidet i vill utakt, og roernes skrik og forbannelser blandet seg med rungende kommandoer fra de fire rormennene som basket med den lange styreåren akter.

Kongeskipets kaptein, den eldgamle admiral Nembet, sto på poopdekket og rev seg i hår og skjegg. Han fektet med hendene i ubehjelpelig opphisselse.

Høyt over alt dette kaoset satt Farao, urørlig som en statue, hevet over ståheien. Jo, dette var dagens Egypt i et nøtteskall.

Så avtok skipets dreining, og til slutt svingte det ikke mer, det gled rett inn mot bredden hvor vi sto, låst mellom strømmens drag og vindens skyv. Tross all sin febrilske innsats klarte kapteinen og mannskapet verken å fullføre manøvren eller å stanse skipets sig mot granittkaien, hvor det ville knuse den forgylte baugen til pinneved.

Da mengden forsto hva som holdt på å skje, ble det litt etter litt slutt på jubelen. En trykkende taushet senket seg på begge sider av Nilen, slik at ropingen og spetakkelet på kongeskipet hørtes desto tydeligere.

Så ble plutselig alles blikk trukket lenger ned langs floden, der Horus’ Ånde brøt ut fra sin plass i spissen av eskadren og kom fossroende opp mot strømmen med årene i perfekt takt. Galeien skar så nær foran baugen på kongeskipet at mengden gispet som vinden i papyrussivet.

Kollisjonen virket uunngåelig, men i siste øyeblikk signaliserte Tanus med knyttneven over hodet, og dermed begynte roerne på begge sider å skåte i motsatt retning mens rormannen la styreåren hardt over.

Horus’ Ånde stoppet og vred seg unna det fremsigende kongeskipet. De to fartøyene berørte hverandre så lett som et pikekyss, og et øyeblikk var aktertårnet på Horus’ Ånde nesten inntil kongeskipets hoveddekk.

Akkurat da klatret Tanus opp på relingen på tårnet og balanserte der. Han hadde sparket av seg sandalene, hektet av seg brynjen og kastet fra seg våpnene. Rundt livet hadde han bundet enden av et lett lintau. Med tauet hengende etter seg bykset han over på kongeskipet og landet så lett som en leopard.

Nå våknet mengden av lammelsen. Hvis det fremdeles var noen som ikke visste hvem Tanus var, ville de få rede på det før denne dagen var omme.

«Tanus!»

Jeg er sikker på at det var jomfru Lostris som ropte navnet hans først, men jeg ble nummer to. «Tanus!»

Folk rundt meg istemte ropet. «Tanus! Tanus! Tanus!» De messet det som en hyllest til en nyoppdaget gud.

Straks Tanus landet på dekket på kongeskipet, spurtet han mot forstavnen og halte inn det tynne tauet mens han løp.

Mannskapet på galeien hadde spleiset fast en grov trosse til enden av det tynne tauet. Nå sendte de den ut og lot Tanus hale den over på kongeskipet. Han tok i så musklene i armene og ryggen skinte av svette.

I mellomtiden hadde en håndfull besetningsmedlemmer på kongeskipet forstått hva han hadde i sinne. De styrtet til for å hjelpe ham.

Under Tanus’ ledelse la de trossen i tre løkker rundt baugsprydet, og straks den var festet signaliserte Tanus galeien sin vekk.

Horus’ Ånde skar ut i strømmen og bygget raskt opp fart. Plutselig nådde hun enden av trossen og bråstoppet så akterstavnen grov seg ned i vannet, og et øyeblikk fryktet jeg at hun skulle kullseile og bli dratt under, men Tanus hadde forutsett rykket og gitt mannskapet signal om å dempe det ved å skåte litt i rette øyeblikk.

Akterstavnen på galeien grov seg så dypt ned at den tok grønt vann over ripa, men galeien rettet seg opp igjen og fortsatte å hale i trossen. En lang stund skjedde ingenting. Den lette galeien klarte ikke å gjøre noe med kongeskipets mektige sig.

De to fartøyene hang sammen uten å komme noen vei, men Tanus sto fortsatt i forstavnen på kongeskipet, og nå vendte han seg mot det dårlig organiserte mannskapet. Han gjorde en eneste myndig bevegelse som fanget alles oppmerksomhet, og dermed forandret besetningen seg totalt. De ventet på hans kommando.

Nembet var kommandant for hele Faraos flåte, med rang som storløve av Egypt. Før i tiden hadde han vært en av landets mektigste menn, men nå var han gammel og skrøpelig. Tanus overtok for ham som den største selvfølge av verden, og kongeskipets mannskap var øyeblikkelig med på det.

«Ro!» Han gjorde tegn til roerne på babord side, og de dro årene med glød.

«Skåt!» Han pekte med knyttet neve mot roerne på styrbord side, og de skjøv årene av all kraft.

Tanus gikk opp på relingen og signaliserte til rormannen på Horus’ Ånde. På mesterlig vis koordinerte han de to skipsmannskapenes innsats.

Fortsatt gled kongeskipet direkte mot kaien, og nå var det bare et lite stykke åpent vann mellom baugen og granittblokkene i kaien.

Omsider begynte hun å dreie, lot galeien hale baugen opp mot strømmen, men det gikk langsomt, altfor langsomt.

Igjen stilnet jubelen, og den uhyggelige tausheten senket seg over oss mens vi ventet på at det enorme skipet skulle brase inn i kaien og rive skroget i filler mot steinene. Hvis det skjedde, var hundre og ett ute for Tanus. Han hadde tilrevet seg kommandoen fra den senile admiralen, derfor måtte han bære ansvaret for alle feilgrepene til gamlingen.

Når kollisjonen med kaien slengte Farao ned fra tronen, når dobbeltkronen og all hans verdighet tumlet bortover dekket, når kongeskipet sank under ham og han ble dratt opp av elven som en annen halvdruknet hundevalp rett for synet på alle undersåttene, da ville både admiral Nembet og mester Intef oppmuntre Farao til å rette all sin vrede mot den arrogante unge oppkomlingen.

Skipet var allerede så nær kaien at jeg hørte stemmen til Tanus tydelig. «Måtte den store Horus hjelpe meg nå,» ropte han.

Det er ikke tvil i min sjel om at gudene ofte griper inn i menneskenes gjøren og laden. Horus er vindguden, og Tanus bekjenner seg til ham.

Ørkenvinden hadde stått jevnt fra vest i tre døgn, hele tiden med kulings styrke, men nå løyet den. Det var ikke tale om å avta; den opphørte totalt.

Småbølgene på floden forsvant, og de vaiende palmebladene roet seg brått.

Nå som vinden slapp taket i kongeskipet, rettet hun seg opp og ga etter for galeiens drag. Hun svingte den kolossale baugen opp mot strømmen og ble liggende parallelt med kaien akkurat idet skrogsiden berørte kaifenderne. Samtidig stanset strømmen all bevegelse fremover, og skipet la seg urørlig i vannet.

Da kom en siste kommando fra Tanus, og mannskapet skyndte seg å gjøre fast fortøyningstrossene til steinpullerne på kaien før skipet begynte å drive akterover. Lett som et dun på vannskorpen la det mektige skipet seg trygt til rette ved kaien uten at Faraos høye trone ble rokket.

Tilskuerne hyllet bedriften med vill jubel, og alle snakket om Tanus i stedet for Farao. Men fornuftig nok forsøkte ikke Tanus å kvittere for applausen. Hadde han trukket oppmerksomheten ytterligere vekk fra landets hersker, ville han nok raskt mistet den gunsten han hadde vunnet ved sin bragd.

I stedet lurte han seg til å vinke på sin egen galei og hoppe ned på den i all stillhet, slik at Farao fikk scenen for seg selv.

Jeg så imidlertid raseriet og ergrelsen i ansiktet til gamle admiral Nembet da han gikk i land bak Farao, og da skjønte jeg at Tanus hadde pådratt seg en mektig fiende til.