Wilbur Smith

Vismannen Taita

Oversatt av Henning Kolstad

Wilbur Smith

Vismannen Taita

Oversatt av Henning Kolstad

Til min nye kjærlighet MOKHINISO Djengis Khans og Omar Kajjams ånd gjenfødt i en måne så skinnende klar som en perfekt perle

En rad stridsvogner snodde seg ned gjennom dypet av dalen som en slange i ferd med å vikle seg ut. Gutten klamret seg til skvettbordet på den fremste vognen og kikket oppover bergveggene som stengte dem inne. Skrentene var perforert av åpninger til de gamles graver. De mørke hullene stirret ned på ham som en legion djinns uforsonlige øyne. Prins Nefer Memnon grøsset og tok blikket vekk mens han stjålent gjorde vernetegnet mot onde makter med venstre hånd.

Da han kikket over skulderen og kastet et blikk bakover langs kolonnen, så han at Taita sto i den neste vognen og betraktet ham gjennom de virvlende støvskyene. Støvet hadde dekket den gamle mannen og vognen hans med en gråblek film, og et enslig solstreif som trengte helt ned i denne dype dalen dannet et tindrende spill i kråkesølvpartiklene slik at han lyste som en legemliggjort gud. Nefer senket hodet med dårlig samvittighet, skamfull over at den gamle hadde sett hvordan han ble rammet av overtroisk redsel en kort stund. En prins av Tamos-ætten burde ikke vise slik svakhet, ikke nå som han sto på terskelen til manndommen. Men Taita kjente ham bedre enn noen annen, for han hadde vært Nefers læremester helt siden guttens spedeste barndom, og sto ham nærmere enn hans egne foreldre eller søsken. Taita skiftet aldri uttrykk, men selv på dette holdet var det som om de gamle øynene boret dypt inn i Nefers sjel. Han så alt og forsto alt.

Nefer snudde seg igjen og rettet seg opp i sin fulle høyde ved siden av faren, som smekket med tøylene og peiset på hestene med den lange svepen. Foran dem åpnet dalen seg brått mot det store amfiteateret som inneholdt de golde, sammenraste ruinene av byen Gallala. Nefer frydet seg over å se denne berømte slagmarken for første gang. Som ung mann hadde Taita personlig kjempet på denne valplassen da halvguden Tanus Harrab hadde utslettet mørkemaktene som truet dette Egyptens land. Det var over seksti år siden, men Taita hadde fortalt ham alt om kampen, og så levende var fortellerkunsten hans at Nefer følte det som om han selv hadde vært til stede den skjebnesvangre dagen.

Faren til Nefer, gud og farao Tamos, svingte stridsvognen bort til steinene som var igjen av den sammenraste byporten og holdt hestene an. Bak dem gjennomførte hundre stridsvogner etter tur den samme manøveren, og kuskene svermet ned fra vognene for å vanne hestene. Da farao åpnet munnen for å snakke, sprakk støvlaget på kinnene og drysset ned på brystet.

«Store herre!» ropte farao til storløve Naja av Egypt, som var hans hærfører og avholdte følgesvenn. «Vi må komme oss videre før solen daler ned til bergtoppene. Jeg vil gjøre en natteferd gjennom sandørkenen til El Gabar.»

Den blå stridskronen på Tamos’ hode glimret av forstøvet kråkesølv, og de blodskutte øynene hadde små klumper av tårevåt søle i krokene da han kikket ned på Nefer. «Her skiller jeg lag med deg og lar deg dra videre med Taita.»

Nefer skjønte at det ikke nyttet å protestere, men like fullt åpnet han munnen for å gjøre det. Eskadronen skulle til felts mot fienden. Farao Tamos’ slagplan gikk ut på å forflytte seg sørover i en bue gjennom Store Sandørken, sno seg frem mellom de bitre natronsjøene, falle fienden i ryggen og flerre en åpning gjennom midten av hærstyrkene, slik at de egyptiske legionene, som var oppmarsjert og klare ved Nilens bredd ovenfor Abnub, kunne fosse inn gjennom åpningen. Tamos ville slå sammen de to styrkene, og før fienden rakk å summe seg ville han rykke videre forbi Tell el-Daba og erobre fiendeborgen Avaris.

Det var en djerv og glup plan. Hvis den lyktes, ville den med ett slag gjøre slutt på krigen mot hyksosfolket, en strid som hadde rast gjennom to mannsaldere. Nefer hadde fått seg innprentet at strid og ære var selve meningen ved livet hans her på jorden. Men selv i den modne alder av fjorten år hadde han ennå ikke fått oppleve verken strid eller ære. Han higet av hele sin sjel etter å ri til seier og udødelighet ved farens side.

Men protesten rakk ikke å passere Nefers lepper før faren grep inn: «Hva er en krigers første plikt?» spurte han gutten.

Nefer senket blikket. «Det er lydighet, herre farao,» svarte han lavt og motstrebende.

Farao nikket. «Det må du aldri glemme.» Han gikk.

Nefer følte seg avvist og vraket. Øynene sved og overleppen dirret, men Taitas blikk strammet ham opp. Han blunket vekk tårene og tok en slurk av vannskinnet som hang på vognens sidekarm før han henvendte seg til den gamle læremesteren med et muntert hodekast som slengte de tykke, støvete krøllene til side. «Vis meg monumentet, Tata,» befalte han.

Det ulike paret tok seg frem gjennom vrimmelen av vogner, menn og hester som overfylte den trange gaten i ruinbyen. Splitter nakne i varmen hadde tjue soldater klatret ned gjennom dype sjakter til de gamle brønnene, og der dannet de bøttelag som langet de beskjedne mengdene med bittert vann opp i dagen. I sin tid hadde disse brønnene vært rikholdige nok til å forsyne en velholden, folkerik by som lå midt i handelsruten mellom Nilen og Rødehavet. Men en dag for flere hundre år siden hadde et jordskjelv knust det vannførende laget og blokkert den underjordiske elven. Byen hadde tørstet i hjel. Nå var det bare så vidt nok vann til å slukke to hundre hesters tørst og etterfylle vannskinnene før brønnene tørket ut.

Taita førte Nefer langs de smale stiene, forbi templer og slott hvor det ikke bodde andre enn firfisler og skorpioner nå, til de nådde det øde torget. Midt på plassen sto monumentet for Tanus og hans seier over røverhærene som hadde vært nær ved å suge livet ut av verdens rikeste og mektigste nasjon. Monumentet var en bisarr pyramide av hodeskaller som lå støpt fast i hverandre, beskyttet av en skjerm laget av røde steinheller. Over tusen hodeskaller gliste ned mot gutten mens han leste inskripsjonen på steinportalen: «Våre avhugde hoder vitner om slaget på dette sted, der vi mistet livet under Tanus Harrabs sverd. Måtte alle senere generasjoner lære av den mektige krigsherrens gjerninger, måtte de lære om gudenes ære og rettskafne menns makt. Skrevet ble dette i det fjortende år av gud farao Mamos’ hersketid.»

Taita satte seg på huk i skyggen av monumentet og betraktet prinsen mens han gikk rundt det. Rett som det var stanset gutten med hendene på hoftene og studerte det fra stadig nye vinkler. Taitas ansiktsuttrykk var reservert, men det lå varmt vennskap i øynene. Hans kjærlighet til gutten hadde sitt utspring i to andre liv. Det første av disse var Lostris, dronningen av Egypt. Taita var evnukk, men han var blitt gjellet etter puberteten, og en gang hadde han opplevd elskov med en kvinne. På grunn av Taitas lemlestelse var kjærligheten hans ren, og han hadde øst hver smitt og smule av den over dronning Lostris, Nefers bestemor. Det var en kjærlighet så altoppslukende at den sto sentralt i tilværelsen hans selv i dag, tjue år etter at hun døde.

Den andre personen bak Taitas kjærlighet til Nefer var Tanus Harrab, som dette monumentet var reist til ære for. Han hadde vært kjærere enn en bror for Taita. Begge var borte nå, både Lostris og Tanus, men blodet deres fløt med styrke i denne guttens årer. Av det ulovlige samværet deres for mange, mange år siden oppsto barnet som i voksen alder ble farao Tamos, mannen som nå anførte vogneskadronen de var kommet hit med, faren til prins Nefer.

«Tata, vis meg hvor det var du fanget røverbaronenes leder!» Stemmen til Nefer brast av iver og gryende pubertet. «Var det her?» Han løp til den sammenraste muren på sørsiden av torget. «Fortell historien igjen.»

«Nei, det var her, på den andre siden,» sa Taita. Han reiste seg og gikk bort til østmuren på lange, tynne storkebein. Der skuet han opp mot den smuldrende murkronen. «Grobianen het Shufti, og han var enøyd og heslig som guden Set. Han prøvde å slippe unna slaget ved å klatre over muren der oppe.» Taita bøyde seg, plukket en halv murstein av brent leire fra ruinene og kastet den brått oppover. Den svevde over toppen av den høye muren. «Jeg knuste skallen hans og sendte ham i bakken med et eneste kast.»

Selv om Nefer visste av personlig erfaring at gamle Taita var bomsterk, og at utholdenheten hans var legendarisk, ble han imponert over det kastet.

Han er gammel som berget, eldre enn bestemor, for han passet henne som barn slik han har passet meg, tenkte Nefer betatt. Det sies at han har overvært to hundre flommer i Nilen, og at han har bygget pyramidene med sine egne hender.

«Kappet du av ham hodet og la det på haugen der borte, Tata?» spurte han høyt og pekte på det makabre monumentet.

«Du kjenner historien godt nok, for jeg har fortalt den hundre ganger for deg.» Taita viste falsk tilbakeholdenhet med å berette om sine bragder.

«Fortell den enda en gang!» beordret Nefer.

Taita satte seg på en steinblokk, og Nefer slo seg til foran ham i frydcfull forventning. Gutten hørte oppslukt på Taitas fortelling inntil eskadronens bukkehorn blåste til samling med et støt som sprakk til stadig mindre ekkoer langs de sorte bergveggene. «Farao kaller,» sa Taita, han reiste seg og gikk foran Nefer gjennom porten.

Det var en yrende travelhet utenfor murene da eskadronen gjorde seg klar til å rykke ut i sandørkencn. Vannskinncne svulmet igjen, og soldatene kontrollerte og strammet seletøyet på forspannene før de steg i vognene.

Farao Tamos skuet over hodet på stabsoffiserene da de to kom gjennom porten, og han kalte Taita til seg med en liten hodcbevegelse. Sammen gikk de utenfor eskadronoffisereiies hørevidde. Mester Naja gjorde mine til å følge dem, men Taita hvisket et ord til farao, som så snudde seg og sendte Naja tilbake med et kort ord. Adelsmannen rødmet av ydmykelse og sendte Taita et blikk skarpere enn en krigspil.

«Du har fornærmet Naja,» påpekte farao. «En dag vil jeg kanskje ikke være på rede hånd til å beskytte deg»

«Vi kan ikke våge å stole på noen som helst,» innvendte Taita. «Ikke før vi har knust hodet på den slangen av svik som kveiler seg rundt palasset ditt og strammer til. Inntil du vender tilbake fra dette hærtoget i nord, må bare du og jeg vite hvor jeg drar med prinsen.»

«Men Naja!» Farao lo avfeiende. Naja var som en bror. De hadde fart Røde Rute sammen.

«Naja også.» Taita sa ikke mer. Mistankene hans begynte endelig å herdes til sikkerhet, men han hadde ennå ikke samlet alle bevisene han ville trenge for å overbevise farao.

«Vet prinsen hvorfor dere drar ut i ørkenen for å søke trygghet?» spurte farao.

«Han vet bare at vi skal gi ham en videre innføring i mysteriene og fange gudefuglen hans.»

Farao nikket. «Flott, Taita. Du har alltid vært hemmelighetsfull, men sannferdig. Det er ikke mer å si, for vi har sagt alt. Gå nå, og måtte Horus bre sine vinger over deg og Nefer.»

«Du bør selv ha øyne i nakken, høye herre, for i disse dager har du fiender ikke bare foran deg, men også bak deg.»

Farao grep den gamle magcren i overarmen og klemte hardt. Under fingrene hans var armen tynn, men hard som en tørr akasiegrein. Så gikk han tilbake til Nefer, som ventet ved siden av hjulet på den kongelige stridsvognen, fornærmet som en liten valp forvist til hundehuset.

«Guddommelige herre, det er yngre menn enn meg i eskadronen,» påpekte prinsen i et siste, fortvilet forsøk på å få farens tillatelse til å følge med vognene. Farao visste at gutten hadde rett, selvfølgelig. Meren, barnebarn av den hederskronede general Kratas, var tre dager yngre enn han, og i dag skulle den gutten være med faren som lansedrager i en av de bakre vognene. «Når skal jeg få lov å følge med deg i striden, far?»

«Kanskje når du har fart Røde Rute. Da skal ikke engang jeg motsi deg.»

Løftet var hult, og det skjønte begge. Å fare Røde Rute var den harde prøven på rideferdighet og våpendugelighet som få ga seg i kast med. Det var en utmattende påkjenning som ofte kostet livet for sterke, topptrente menn i sine beste år. Nefer hadde lenge igjen før han kunne gi seg ut på noe slikt.

Så mildnet faraos avvisende uttrykk, og han grep sønnens arm – mer kjærlighet enn som så ville han ikke vise i soldatenes nærvær. «Nå er det min befaling at du går ut i ørkenen sammen med Taita for å fange gudefuglen din. På den måten skal du vise at du har kongelig blod i årene og rett til å bære dobbeltkronen en vakker dag.»

Nefer og den gamle sto ved Gallalas knuste murer sammen og så kolonnen stryke forbi. Farao førte an med tøylene viklet rundt håndleddene; han lente seg bakover mot hestenes drag, bar på overkroppen og med piskende linserk rundt de muskuløse beina. Med den blå krigskronen på hodet virket han høy og guddommelig.

Etter ham kom mester Naja, nesten like høy og nesten like flott. Minen hans var overlegen og stolt der han sto med den dobbeltkrummede buen hektet over skulderen. Naja var en av de mektigste krigerne i Egyptens land, og navnet hadde han fått som en hederstittel. Naja var den hemmelige kobraen i den kongelige uraeus-kronen. Farao Tamos hadde tildelt ham navnet den dagen de sammen hadde klart seg gjennom Røde Rutes ildprøve.

Naja nedlot seg ikke til å kaste et eneste blikk på Nefer. Faraos vogn hadde forsvunnet inn i den mørke kløften før den siste ekvipasjen i følget strøk forbi der Nefer sto. Meren, hans venn og følgesvenn fra mangt et ulovlig gutteeventyr, lo ham rett i ansiktet og gjorde et stygt håndsignal før han hevet stemmen over hjulenes gnissing og ramling: «Jeg skal hente Apepis hode og la deg få det som leketøy,» lovet han, og Nefer hatet ham der han kjørte av sted. Apepi var hyksoskrigernes konge, og Nefer trengte ingen leker. Han var mann nå, selv om faren ikke ville anerkjenne det.

De to tidde en lang stund etter at Mercns vogn var borte og støvet hadde lagt seg. Da snudde Taita seg uten et ord og gikk dit hvor de hadde tjoret hestene sine. Han strammet gjorden under buken på gangeren sin, trakk opp serken og svingte seg til hest med en sprekhet som atskillig yngre menn kunne misunt ham. Straks han satt skrevsover hestens bare rygg, var det som om han ble ett med dyret. Nefer husket at folk snakket om hvordan Taita var den første egypter som mestret hestekunstene. Han hadde fortsatt tittelen Ti lusen Vogners Herre, som han hadde fått seg tildelt med Lovprisningens Gull av to faraoer i to ulike herskeperioder.

Sikkert var det at han var en av de få som våget å ri hesten. De fleste egyptere avskydde denne skikken, de syntes det var uanstendig og uverdig, for ikke å si risikabelt. Men Nefer hadde ingen slike betenkeligheter, og da han bykset opp på ryggen av sin kjæreste hingstfole, Stjerneblikk, var det som om dysterheten begynte å gli av ham. Da de nådde toppen av åsene utenfor ruinbyen, var han nesten like sprudlende som han pleide. Han kastet et langt, lengselsfullt blikk mot støvskyen som hang igjen etter eskadronen ute ved synsranden i vest, så vendte han bestemt ryggen mot den. «Hvor skal vi, Tata?» spurte han. «Du lovet å fortelle meg det så snart vi var underveis.»

Taita var alltid tilbakeholden og hemmelighetsfull, men sjelden til de grader som han hadde vært med hensyn til det endelige bestemmelsesstedet for denne ferden. «Vi skal til Gebel Nagara,» forklarte Taita.

Nefer hadde aldri hørt det navnet før, men han gjentok det dempet. Det hadde en romantisk, manende klang. Det kriblet i nakken av iver og forventning, og han så utover den store ørkenen. En uendelig serie skarpe, forrevne berg strakte seg mot en horisont som lå blå og fjern i hetedisen. Fargen på knausene forbløffet øyet, de kunne være mørkeblå som truende uværsskyer, gule som fjærene på en veverfugl eller røde som et blødende sår, og de kunne tindre som krystall. De danset og flimret i heten.

Taita kikket ned på dette forferdelige stedet med en følelse av nostalgi og en fornemmelse av å komme hjem. Det var i denne villmarken han hadde søkt tilflukt etter at hans kjære dronning Lostris døde. I første omgang hadde han sneket seg vekk som et såret dyr. Men etter hvert som årene gikk og noe av hjertesorgen slapp taket, var han blitt mer og mer tiltrukket av mysteriene og av den store guden Horus. Han hadde gått ut i villmarken som lege og kirurg, som en mester i alle kjente realfag. Alene i ørkenens trygghet hadde han oppdaget nøkkelen til åndelige dører som få mennesker noensinne opplever å komme inn gjennom. Han hadde gått ut i ørkenen som menneske, men kommet tilbake som en kjenner av den store Horus, vel bevandret i underlige, skjulte mysterier som få mennesker hadde noen forestilling om.

Taita hadde ikke vendt tilbake til menneskenes verden før dronning Lostris besøkte ham i en drøm mens han sov i eremitthulen sin i Gebel Nagara. Igjen hadde hun vært en femten år gammel mø, fersk og mannbar, en ørkenrose i sin første blomstring med dugg på kronbladene. I søvne hadde hjertet hans svulmet av kjærlighet og vært på nippet til å sprenge brystet i filler.

«Kjære min Taita,» hadde Lostris hvisket da hun rørte ham ved kinnet og vekket ham, «du er en av de få menn jeg noensinne var glad i. Tanus er hos meg nå, men før du også kan komme til meg, har jeg enda en oppgave å pålegge deg. Ikke en eneste gang har du sviktet meg, og jeg vet at du ikke vil svikte meg nå. Vil du vel det, Taita?»

«Din befaling er min lov, nådige Lostris.» Stemmen klang underlig i hans egne ører.

«I Thebe, de hundre porters by, fødes et barn i natt. Han er sønn av min egen sønn. De kommer til å døpe dette barnet Nefer, som betyr ren og perfekt i kropp og ånd. Jeg higer etter at han skal føre mitt blod og Tanus’ blod til Øvre Egypts trone. Men alvorlige og mangfoldige farer samler seg rundt babyen. Han kan ikke klare det uten din hjelp. Bare du kan beskytte og rettlede ham. Disse årene du har vært alene i villmarken, ferdighetene og kunnskapene du har skaffet deg her, var ene og alene til dette formålet. Dra til Nefer. Il til ham straks, og bli hos ham til din oppgave er fullført. Deretter kommer du til meg, min kjære Taita. Jeg skal være klar til å ta imot deg, og du skal få tilbake din stakkars, lemlestede manndom. Du blir hel og fullstendig neste gang du står ved min side, hånd i hånd med meg. Svikt meg ikke, Taita.»

«Aldri!» hadde Taita ropt i drømme. «Jeg sviktet deg aldri mens du levde. Jeg skal ikke svikte deg nå i døden.»

«Det vet jeg at du ikke vil gjøre.» Lostris ga ham et blidt, smektende smil, og bildet hennes svant i ørkennatten. Han våknet med tårevått ansikt og samlet sammen de få eiendelene sine. Ved huleåpningen stanset han et øyeblikk og bestemte retningen ut fra stjernenes stilling. Uvilkårlig så han etter gudinnens klare stjerne. Den syttiende kveld etter dronningens død, den kvelden balsamcringsritualet hennes ble fullført, hadde den stjernen brått dukket opp på himmelen. Det var en stor, rød stjerne som lyste der det ikke hadde vært noen stjerne tidligere. Taita fant den med blikket og bukket ærbødig for den. Deretter marsjerte han sin vei gjennom ørkenen i vest, tilbake mot Nilen og Thebe, de hundre porters by.

Dette var over fjorten år siden, og nå lengtet han etter de stille stedene, for bare her kunne evnene hans øke til full styrke igjen, slik at han kunne utføre oppdraget Lostris hadde pålagt ham. Bare her kunne han overføre noe av den styrken til prinsen. For Taita skjønte at de mørke maktene, de som Lostris hadde advart mot, begynte å samle seg rundt dem.

«Kom!» sa han til gutten. «Nå går vi ned og tar gudefuglen din.»

Den tredje dagen etter at de dro fra Gallala, da stjernebildet Villeslene nådde øverst på nordhimmelen, stanset farao eskadronen, vannet hestene og spiste et raskt måltid bestående av tørket kjøtt, dadler og kalde dhurra-rkaker bakt av hirse. Så beordret han påstigning. De blåste ikke noe signal i bukkehornet nå, for de var inne i territoriet hvor hyksoskrigernes patruljevogner ofte var på ferde.

Kolonnen la i vei igjen i trav. Nå forandret landskapet raskt karakter rundt dem. De var endelig ute av den karrige ørkenen; nå befant de seg atter i åsene ved foten av fjellmassivet ovenfor Nildalen. Langt der nede ante de stripen av tett vegetasjon, fjern og mørk i måneskinnet, som markerte løpet til Moder Nilen. De hadde fullført den store buen rundt Abnub og befant seg bak hyksosenes hovedhær ved floden. Riktignok var eskadronen en liten styrke å sette opp mot en fiende som Apepi, men dette var de beste vognkrigerne i Tamos’ hærstyrker, og det betydde at de var verdens ypperste. Dessuten hadde de overraskelsesmomentet på sin side.

Da farao opprinnelig fremla denne strategien og sa at han ville lede ekspedisjonen personlig, hadde krigsrådet gått imot ham så heftig de for skams skyld kunne motsi en guds ord. Selv gamle Kratas, som i sin tid hadde vært den villeste og mest uvørne krigeren i Egypts hærstyrker, hadde revet seg i det rykke, hvite skjegget og brølt sin hjertens mening: «Ved Sets forrevne, verkende forhud, jeg skiftet ikke det bæsjsmurte reivkledet ditt for å kunne sende deg rett i Apepis kjærlige favn.» Han var kanskje den eneste som kunne tiltale en gudekonge på den måten. «Send en annen til å gjøre slikt fillearbeid. Anfør gjennombruddskolonnen hvis du har glede av det, men ikke forsvinn ut i ørkenen og bli fortært av onde ånder og djinn. Du er Egypt. Hvis Apepi tar deg, tar han oss alle sammen.»

Av alle rådsmedlemmene var det bare Naja som hadde støttet ham, men Naja var alltid lojal og tro. Nå hadde de greid seg gjennom ørkenen, og de var i nærheten av fiendens baktropper. Ved daggry i morgen skulle de foreta det desperate angrepet som skulle kløve Apepis hær slik at fem andre egyptiske eskadroner, tusen stridsvogner, kunne komme sydende inn og slutte seg til ham. Han kjente allerede den honningsøte smaken av seier på tungen. Før neste fullmåne skulle han spise i Apepis palass i Avaris.

Det var nesten to hundre år siden Egypts øvre og nedre rike var blitt skilt. Siden hadde enten en egyptisk maktraner eller en fremmed inntrenger regjert i det nordre riket. Det var skjebnens vilje at Tamos skulle fordrive hyksosene og forene de to landene igjen. Først da ville han kunne bære dobbeltkronen med full rett og med alle de gamle gudenes samtykke.

Natteluften blåste i ansiktet hans, kjølig nok til å gi numne kinn, og lansedrageren hans krøp sammen bak skvettbordet for å skjerme seg. Den eneste lyden var vognhjulenes knasing over den grove grusen, lansene som skramlet dempet i skjedene og enkelte lave varselrop som nå og da ble sendt bakover langs kolonnen. «Forsiktig! I Hull!»

Plutselig åpnet det brede, tørre elveleiet Gebel Wadun seg foran farao Tamos, og han holdt an forspannet. Elveleiet utgjorde en jevn vei som ville føre dem ned på elvesletten langs floden. Farao kastet tøylene til lansedrageren sin og bykset ned på bakken. Han strakte stive, verkende armer og bein, og uten å snu seg hørte han at Najas vogn nærmet seg bakfra. En lav kommando, så stilnet de knasende hjulene, og Najas lette, faste skritt kom bort til ham. «Herfra vil faren for å bli oppdaget være større,» sa Naja. «Se der nede.» Han pekte med en lang, muskuløs arm over skulderen på farao. Der det tørre elveleiet munnet ut på sletten, så de et enslig lys. Det var det gule, dempede skinnet av en oljelampe. «Det er landsbyen El Wadun. Det er der spionene våre står klare til å føre oss gjennom hyksosenes feltvaktlinje. Jeg skal stikke i forveien til møtestedet og forsikre meg om at kysten er klar. Vent her, herre farao, så kommer jeg straks tilbake.»

«Jeg blir med deg.»

«Nei, vær så snill. Mange lumske farer kan lure, Mem.» Det var faraos barndomsnavn han brukte. «Du er Egypt. Du er for dyrebar å risikere.»

Farao snudde seg og så inn i det kjære ansiktet. Det var slankt og kjekt. Najas tenner skinte hvite i stjerneskinnet da han smilte, og farao berørte skulderen hans lett, men med tillit og varme. «Gå raskt og kom like raskt tilbake,» sa han.

Naja la hånden på sitt eget hjerte og løp tilbake til vognen. Han gjorde ny honnør da han kjørte forbi farao, og Tamos gjengjeldte honnøren med et smil, så ble han stående og se hvordan Naja kjørte nedover siden av wadi-gjelet.

Da Naja kom til den flate, harde sanden i det tørre elveleiet, peiset han på hestene og sprengkjørte mot landsbyen El Wadun. Stridsvognen etterlot mørke hjulspor i den sølvgrå sanden før den forsvant rundt første sving i wadi-gjelet. Da den ble borte, gikk farao bakover langs den oppmarsjerte kolonnen og snakket stillferdig med soldatene. Han tiltalte mange ved navn, lo dempet sammen med dem, satte mot i dem og muntret dem opp. Ikke rart at de likte ham godt og fulgte ham så gladelig overalt hvor han førte dem.

Mester Naja kjørte forsiktig; han holdt seg tett inntil sørbredden i det tørre elveleiet. Rett som det var kastet han blikk opp mot åskammene, inntil han til slutt gjenkjente tårnet av forblåst stein som sto litt på skrå mot horisonten. Da brummet han tilfreds. Litt senere kom han dit hvor en svak sti forlot bunnen av wadi-gjelet og snodde seg opp den bratte skråningen til foten av det eldgamle vakttårnet.

Med et kort ord til lansedragcren hoppet han ned fra vognen og hengte kavaleribuen bedre til rette på skulderen. Han hektet løs ildkaret av leire fra vognkarmen og bega seg til fots oppover stien. Den var så godt skjult at hvis han ikke hadde pugget hver sving og krok, ville han gått seg vill mangfoldige ganger før han nådde toppen.

Til slutt kom han ut på øvre festningsverk i tårnet. Det var bygget for mange hundre år siden, og nå var det ganske forfallent. Han gikk ikke nær kanten, for derfra var det et loddrett stup ned i dalen. I stedet fant han det tørre risknippet i nisjen hvor han hadde gjemt det. Han dro knippet frem og laget raskt en liten pyramide av opptenningsriset, så blåste han på trekullstykkene i ildkaret. Da han fikk dem til å gløde, klemte han sammen en håndfull tørket gress og slapp den på glørne. Det flammet opp, og han tente det lille signalblusset. Han gjorde ikke noe forsøk på å skjule seg, men stilte seg slik at en person nede på bakken ville se ham belyst øverst i tårnet. Ilden ebbet ut da flammene hadde fortært opptenningsriset, og Naja satte seg ned for å vente i mørket.

En kort stund senere hørte han en småstein rasle på den steinete stien nedenfor tårnet. Han plystret skarpt. Signalet ble gjengjeldt, og han reiste seg. Han løsnet bronseklingen på det sigdformede sverdet i skjeden, la en pil på buestrengen og sto klar til å spenne og skyte øyeblikkelig. Litt etter ropte en barsk stemme til ham på hykosspråket. Han svarte flytende på samme mål, og skrittene til minst to mann hørtes på steinrampen.

Ikke engang farao visste at Najas mor hadde vært hyksotisk. I løpet av tiårene med okkupasjon hadde inntrengerne tatt mange egyptiske hustruer, og i generasjonenes løp var blodslinjene blitt noe uklare.

En høyvokst mann kom ut på skansen øverst i tårnet. Han hadde en tettsittende bronsehjelmen, og det var bundet mangefargede bånd i fullskjegget hans. Hyksosene var glad i sterke farger.

Han slo ut med armene. «Seuet velsigne deg, fetter,» brummet han da Naja tok imot omfavnelsen hans.

«Og måtte han smile til deg også, fetter Trok, men vi har ikke mye tid på oss,» påpekte Naja. Han pekte på daggryets første lysfingre som strøk kjærlig over østhimmelen.

«Du har rett, fetter.» Den hyksotiske generalen brøt omfavnelsen, snudde seg og tok imot en linsvøpt bylt fra en lavere offiser som sto rett bak ham. Han leverte den til Naja, som pakket den ut mens han sparket i det nedbrente blusset og fikk liv i det igjen. I lyset av flammene studerte han pilkoggcret han fant i bylten. Det var skåret ut i en lett, sterk tresort og dekket med velsydd skinn i fineste kvalitet. Utførelsen var fremragende. Dette utstyret var en høy offiser verdig. Naja vred ut korken og tok en av pilene opp av koggeret. Han studerte den raskt og snurret pilstammen mellom fingrene for å kontrollere balanse og symmetri.

De hyksotiske pilene var ikke til å ta feil av. Styrefjærene var satt inn med skytterregimentets sterke farger, og stammen var merket med hans personlige segl. Selv om treffet ikke var dødelig i første omgang, var flintspisscn full av mothaker og bundet til stammen på en slik måte at hvis en feltskjær prøvde å dra pilen ut av offerets kropp, ville spissen løsne fra stammen og bli sittende dypt nede i sårkanalen, hvor det ville forderve såret og forårsake en langsom, smertefull død. Flint var mye hardere enn bronse, og det ga ikke etter hvis det traff en knokkel.

Naja stakk pilen på plass i koggeret og satte i korken. Han hadde ikke tatt sjansen på å ha med seg så lett kjennelige piler i vognen. Hvis stallgutten eller lansedrageren skulle oppdage dem i sakene hans, ville de huske det. Noe slikt ville vært vanskelig å bortforklare.

«Det er fortsatt mye vi bør snakke om.» Naja satte seg på huk og ga Irok tegn om å gjøre det samme. De snakket stillferdig sammen inntil Naja til slutt reiste seg. «Dette får holde! Nå vet både du og jeg hva som må gjøres. Handlingens stund er endelig kommet.»

«La gudene smile til vårt forehavende.» Trok og Naja omfavnet hverandre igjen, og uten et ord gikk Naja sin vei og løp lettbent ned fra tårnet før han ga seg i kast med den smale stien nedover bratthenget.

Før han kom helt ned, fant han et sted å deponere koggeret. Det var en nisje hvor røttene på et tornetre hadde sprengt en sprekk i en bergknaus. Over koggeret plasserte han en stein med størrelse og form omtrent som et hestehode. De kronglete greinene øverst i treet dannet et distinkt kors mot nattehimmelen. Han ville kunne gjenkjenne stedet uten vanskelighet.

Da dette var gjort, gikk han videre nedover stien til vognen som sto nederst i wadien.

Farao Tamos så vognen komme tilbake, og av Najas heftige kjørestil forsto han at noe galt var i gjære. Stillferdig ga han eskadronen ordre om å stige på og trekke blank, klar til å møte alt som måtte komme.

Najas stridsvogn ramlet oppover stien fra bunnen av wadien. Straks den kom frem dit hvor farao sto, hoppet Naja ned.

«Hva er i veien?» spurte Tamos bryskt.

«En velsignelse fra gudene,» sa Naja, han klarte ikke å hindre stemmen i å dirre oppglødd. «De har servert Apepi forsvarsløs rett i hendene på oss.»

«Hvordan kan det være mulig?»

«Spionene mine har ført meg dit hvor fiendekongen ligger i leir, det er bare et kort stykke herfra. Teltene hans er slått opp like bortenfor den første bakkekammen der borte.» Han pekte med det dragne sverdet.

«Kan du være sikker på at det er Apepi?» Tamos kunne knapt styre sin egen iver.

«Jeg så ham tydelig i skinnet fra leirbålet. Hvert minste trekk i ansiktet. Den store, krumme nesen hans, og det gråsprengte skjegget som skinte i lysskjæret fra bålet. Han ruver over alle de andre rundt seg, og han har gribbekronen på hodet.»

«Hvor store styrker har han?» ville farao ha rede på.

«Med sin vanlige arroganse har han en livgarde på mindre enn femti. Jeg har telt dem, og halvparten av dem sover med lansene stilt vekk. Han aner fred og ingen fare, og vaktbålene hans brenner klart og tydelig. Et raskt stormangrep ut av mørket, så har vi ham i vår makt.»

«Før meg dit hvor Apepi ligger,» kommanderte farao og hoppet opp i vognen.

Naja førte dem, og den bløte, sølvgrå sanden i elveleiet dempet vognhjulenes ramling, slik at eskadronen strøk uvirkelig lydløst rundt siste sving. Der løftet Naja høyre knyttneve i været for å kommandere holdt. Farao stanset ved siden av ham og bøyde seg nærmere.

«Hvor ligger Apepis leir?»

«Bak bakkekammen. Jeg lot spionene mine bli igjen og holde øye med den.» Naja pekte oppover stien mot vakttårnet på toppen. «På bortsiden ligger en skjult oase. Det er en ferskvanns brønn og noen daddelpalmer der. Teltene hans er slått opp mellom trærne.»

«Vi tar med en liten styrke og sonderer ved leiren. Først når det er gjort, kan vi planlegge angrepet.»

Naja hadde forutsett den ordren, og med noen korte kommandoer valgte han et speiderlag på fem soldater. Samtlige var knyttet til ham med blodsed. De var hans menn helt inn i sjelen.

«Demp sverdskjedene,» kommanderte Naja. «Ikke lag den minste lyd.» Med den dobbcltkrummede buen i venstre hånd tok han fatt på stien. Farao kom like bak ham. De gikk raskt oppover inntil Naja fikk se tornetreets korsformede greiner i silhuett mot grålysningen. Da stoppet han brått og løftet hånden for å beordre stillhet. Han lyttet.

«Hva er det?» hvisket farao like bak ham.

«Jeg syntes jeg hørte stemmer fra bakkekammen,» svarte Naja. «Stemmer som snakket hyksotisk. Vent her, høye herre, mens jeg rydder vei videre.»

Farao og de fem soldatene huket seg ned ved siden av stien mens Naja snek seg videre. Han rundet en stor kampestein og forsvant av syne i tussmørket. Minuttene gikk sakte, og farao begynte å mislike seg. Nå grydde det raskt. Snart ville hyksoskongen bryte leir og marsjere videre, ut av rekkevidde for dem. Men da han hørte en lav plystretone, spratt han ivrig på beina. Det var en mesterlig etterlikning av nattergalens morgentone.

Farao grep godt tak i det vidgjetne blåsverdet sitt. «Kysten er klar,» mumlet han. «Kom, følg meg.»

De fortsatte oppover, og farao nådde den høye kampesteinen som sperret stien. Han gikk rundt den, men så stoppet han brått. Mester Naja sto ansikt til ansikt med ham tjue skritt lenger fremme. De var alene; steinen skjulte dem for mennene som kom etter. Najas bue var fullt spent, og pilen siktet mot faraos bare bryst. Allerede før farao rakk å røre en muskel, lyste den fulle forståelsen av situasjonen i sinnet hans. Dette var det gemene og avskyelige som Taita hadde været i luften.

Lyset var sterkt nok til at han kunne skjelne hver minste detalj hos fienden han hadde avholdt som venn. Naja hadde trukket buestrengen hardt mot leppene og fordreid dem i et stygt smil, og øynene hans var gylne som honning og ville som et leopardblikk der han skulte på farao. Styrefjærene på pilen var røde og gule og grønne, og på hyksotisk vis var pilspissen laget av skarp flint som kunne skjære gjennom bronsen i en fiendes hjelm og kyrass.

«Måtte du leve evig!» Lydløst formet Naja ordene med munnen som om de var en forbannelse, og i neste øyeblikk slapp han pilen. Den fløy fra buestrengen med et twang og et sus. Det opplevdes som om den kom ganske langsomt, omtrent som et giftig flyvende insekt. Fjærene snurret stammen, og pilen gjorde en hel omdreining mens den tilbakela de tjue skrittene. Selv om faraos syn og øvrige sanser var skjerpet av livsfaren han befant seg i, kunne han bare bevege seg med marerittaktig treghet, altfor langsomt til å unngå pilen. Den traff ham høyt oppe på midten av brystet, der det kongelige hjertet banket mellom ribbeina. Den traff med samme lyd som en kampestein sluppet i Nilens tykke gjørme fra stor høyde, og halve pilstammens lengde ble drevet gjennom brystet. Anslaget slengte ham rundt og kastet ham mot den røde kampesteinen. Et øyeblikk klamret han seg krumfingret til den grove steinflaten. Flintspissen på pilen hadde trengt tvers gjennom ham. Blodkakede mothaker av flint sto ut gjennom den overspente muskelen langs høyre side av ryggen.

Blåsverdet glapp fra ham, og et lavt skrik kom ut av den åpne munnen, men lyden ble dempet av et gulp lyserødt lungeblod. Han begynte å segne i kne; beina ga etter og neglene klorte grunne striper i den røde steinen.

Naja styrtet frem med et vilt rop: «Bakhold! Forsiktig!» Han la den ene armen rundt faraos bryst nedenfor stedet hvor pilen stakk ut.

Han støttet den dødssårede kongen. «Samling rundt meg, gardister!» ropte han, og nesten med det samme dukket to røslige soldater opp fra den andre siden av steinknausen. De så med ett blikk hvordan farao var truffet, og de så det fargeglade fjærknippet i enden av pilen.

«Hyksos!» ropte en av dem da de rev farao ut av Najas grep og slepte ham i skjul bak kampesteinen.

«Bær farao tilbake til vognen hans mens jeg holder fienden stangen,» kommanderte Naja. Han virvlet rundt, nappet til seg en ny pil fra koggeret og skjøt den oppover stien mot toppen mens han brølte et krigsrop. I neste øyeblikk besvarte han seg selv med et kontrarop på hyksotisk.

Han rev til seg blåsverdet der Tamos hadde sluppet det fra seg, løp nedover stien igjen og innhentet den lille gruppen av vognstridsmenn som bar kongen ned mot vognfølget som ventet i wadien.

«Det var en felle,» sa Naja inntrengende til dem. «Fienden vrimler der oppe på bakketoppen. Vi må få farao i sikkerhet.»Men faraos hode rullet så slapt på skuldrene at det ikke kunne være håp, så Naja, og da svulmet triumfen i brystet hans. Den blå krigskronen falt fra faraos panne og rullet nedover stien. Naja rasket den med seg idet han løp forbi, men han bekjempet fristelsen til å plassere den på sitt eget hode.

Vær tålmodig, tiden er ikke moden for det der, irettesatte han seg selv i sitt stille sinn. Men Egypt er allerede mitt, tenkte han videre, både Egypt og landets kroner og prakt og makt. Jeg er blitt selveste Egyptens land. Jeg hører til guddommen nå.

Han holdt den tunge kronen beskyttende under armen. «Heng i!» ropte han høyt. «Kongen må ikke falle i fiendens klør.»

Soldatene der nede hørte de ville skrikene i daggryet, og regimentets feltskjær ventet på dem ved faraos vogn. Han var opplært av Taita, og selv om han manglet den gamle mannens nesten trolldomsaktige ferdigheter, var han en dreven seidmann som kanskje kunne lege selv det grusomme såret som farao hadde fått gjennom brystet. Men mester Naja ville ikke risikere å få offeret sitt tilbake fra underverdenen. Bryskt beordret han feltskjæren vekk. «Fienden er like i hælene på oss. Vi har ikke tid til kvakksalveriet ditt nå. Vi må få ham trygt tilbake til våre egne linjer før overmakten valser oss ned.»

Ømt løftet han kongen ut av armene til soldatene og la ham på dørken i sin egen vogn. Han brakk av stammen på pilen som stakk ut av kongens bryst og løftet den høyt slik at alle soldatene kunne se den tydelig. «Dette blodige redskapet har felt vår farao. Det har felt vår gud og vår konge. Måtte Set forbanne det hyksotiske svinet som løsnet den, og måtte mannen brenne i evige flammer i tusen år.»

Karene brummet sitt krigerske samtykke.

Forsiktig pakket Naja pilen i et linklede og la den i kassen på vognens sidekarm. Han ville levere den til rådet i Thebe for å underbygge sin rapport om faraos død.

«La meg få en god mann hit til å holde farao,» beordret Naja. «Behandle ham varsomt.»

Mens kongens egen lansedrager trådte frem, løsnet Naja sverdbeltet rundt faraos liv, stakk blåsverdet i skjeden og plasserte det omhyggelig i sin egen våpenkasse.

Lansedrageren hoppet opp på vogndørken og holdt rundt hodet til Tamos. Friskt, lyst blod boblet i faraos munnviker da vognen snudde i en trang bue og raste oppover den tørre wadien igjen mens resten av eskadronen langet ut for å holde følge. Men selv med støtte av lansedragerens sterke armer ble faraos slappe kropp slengt brutalt hit og dit.

Naja vendte seg fremover, slik at ingen kunne se uttrykket hans, og lo dempet. Lyden druknet i hjulknirk og skramling da vognen humpet over mindre kampestein han ikke gjorde noe forsøk på å unngå. De tok av fra wadien og sprengkjørte videre mot sandørkenen og natronsjøene.

Først ut på formiddagen, da den blendhvite solen var halvveis oppe på himmelen, lot Naja kolonnen stanse slik at feltskjæren kunne komme frem og undersøke kongen. Han trengte ikke sine store ferdigheter for å fastslå at faraos ånd for lengst hadde forlatt kroppen og begynt på ferden til underverdenen.

«Farao er død,» sa feltskjæren stillferdig og reiste seg med hendene røde av kongelig blod. Et grusomt sørgcskrik begynte ved fremre ende av kolonnen og bredte seg i hele dens lengde. Naja lot karene få utløp for sin sorg, så sendte han bud på troppskapteinene sine.

«Staten er uten overhode,» sa han til dem. «Egypt svever i alvorlig fare. Ti av de hurtigste vognene må ile hjem til Thebe med faraos legeme. Jeg skal føre dem an, for det kan hende at rådet vil be meg tre inn som regent for prins Nefer.»

Han hadde sådd de første frøene, og nå så han på karenes andektige uttrykk at frøene øyeblikkelig hadde slått rot. Han snakket videre i en bister, saklig tone som høvet godt til de tragiske omstendighetene de var blitt utsatt for. «Feltskjæren må svøpe kongens legeme før jeg fører det hjem til gravtempelet. Men i mellomtiden må vi finne prins Nefer. Han må underrettes om at faren er død og at han blir tronfølger. Dette er det viktigste anliggendet for meg som rikets regent.» Den tittelen hadde han tatt glatt og umerkelig, og ingen trakk ham i tvil eller så skjevt til ham. Han viklet ut en papyrusrull, et kart over territoriet fra Thebe og ned til Memfis, og la den på skvettbordet på vognen. Han studerte kartet grundig. «Dere må dele dere tropp for tropp og sømfare landskapet på leting etter prinsen. Jeg tror farao sendte ham ut i ørkenen sammen med evnukken for å gjennomføre manndomsritualene, så vi konsentrerer letingen vår her, sørover og østover fra Gallala hvor vi sist så ham.» Med hærførerens terrengsans bestemte Naja leteområdet og ga ordre om at et stort oppbud av stridsvogner skulle tråle landet og få tak i prinsen.

Eskadronen vendte tilbake til Gallala med mester Naja i spissen. Deretter kom vognen med faraos halvbalsamerte legeme. Ved bredden av natronsjøen Waifra hadde feltskjæren lagt kongsliket foran seg og foretatt det tradisjonelle snittet i venstre kroppsside. Gjennom dette snittet hadde han tatt ut tarmene og de indre organene. Han skylte tarmene og organene i det tyktflytende saltvannet i sjøen, deretter pakket han inn alle organene sammen med hvite natronkrystaller fra vannkanten og plasserte dem i vinkrukker av leire. Kongens bukhule ble fylt med natronsalt og surret inn i linbandasjer innsatt med det skarpe saltet. Når følget kom til Thebe, ville farao bli ført til sitt eget gravtempel og overlevert til prestene og balsamererne for de rituelle sytti dagenes klargjøring for gravferden. Naja ergret seg over hvert eneste minutt som gikk med på veien, for han brant etter å komme tilbake til Thebe før nyheten om kongens død nådde dit. Men ved porten til ruinbyen spanderte han enda litt dyrebar tid på å instruere troppskapteinene som skulle gjennomføre letingen etter prinsen.

«Finkjem alle veiene mot øst. Evnukken er en slu gammel rev, han har sikkert dekket sine spor, men snus ham opp. Det ligger landsbyer ved oasene Satam og Lakara. Forhør dere hos beboerne der. Dere kan bruke pisk og brennjern for å forsikre dere om at de ikke skjuler noe. Gjennomsøk alle de hemmelige stedene i villmarken. Finn prinsen og evnukken. Svikt meg ikke, ellers vil det gå dere riktig ille.»

Da kapteinene endelig hadde etterfylt vannskinnene og var klare til å føre avdelingene sine ut i ørkenen, holdt han dem tilbake med en siste ordre. De skjønte av tonen hans og de gule, blodtørstige øynene at dette var den aller mest skjebnesvangre ordren, og at det ville bety døden å ikke følge den: «Når dere finner prins Nefer, fører dere ham til meg. Ikke overlat ham til noe annet menneske enn meg.»

Avdelingene hadde med seg nubiske speidere, svarte treller fra de ville landene i sør, vel bevandret i kunsten å spore opp folk og dyr. De travet av sted foran vognene i et viftemønster ut i ødemarken, og mester Naja spanderte enda litt dyrebar tid på å se etter dem. Fryden hans var ispedd en porsjon uro. Han visste at den eldgamle evnukken Taita var innviet i mysteriene, at han hadde merkelige og fantastiske evner. Hvis det finnes noe menneske som kan stanse meg nå, må det være han, tenkte Naja. Jeg skulle ønske jeg kunne spore dem opp selv, evnukken og snørrungen, i stedet for å la underordnede prøve seg mot vismannens knep. Men skjebnen kaller meg til Thebe, og jeg våger ikke å somle.

Han løp tilbake til vognen sin og grep tøylene. «Videre!» Han ga marsjsignalct med knyttet neve. «Videre til Thebe!»

De drev hestene hardt, så hardt at svetteskummet hadde størknet til et hvitt lag på de pesende flankene og øynene var røde og ville da følget raste ned dalsidene i øst og ut på den brede elvesletten.

Naja hadde trukket tilbake en hel legion av Phat-gardistene fra hæren som lå utenfor Abnub. Han hadde forklart farao at dette var de strategiske reservene som måtte sendes inn i tomrommet og hindre hyksoskrigerne i å presse seg ut hvis offensiven mislyktes. Men Phat-garden var hans eget spesialregiment. Kommandantene var edsvorne til ham. I henhold til de hemmelige ordrene hans hadde de trukket seg tilbake fra Abnub, og nå ventet de på ham ved Bossoasen, bare to legua fra Thebe.

Gardistenes vaktposter grep sine våpen da de så støvet fra vognene som nærmet seg. Oberst Asmor og offiserene hans stilte i full rustning for å ta imot mester Naja. Bak dem sto legionen oppmarsjert og fullt bevæpnet.

«Mester Asmor!» ropte Naja til ham fra vognen. «Jeg har grusomt nytt å meddele rådet i Thebe. Farao er drept av en hyksotisk pil.»

«Jeg er rede til å følge dine ordrer, mester Naja.»

«Egypt er et barn uten far.» Naja stanset vognen foran radene av glitrende, fjærprydede krigere. Nå hevet han stemmen så den bar klart og tydelig til de bakre geleddene. «Prins Nefer er bare barnet ennå, han er ikke rede til å herske ennå. Egypt har et desperat behov for en regent til å styre landet, ellers vil hyksosfolket utnytte vår uorden.» Han gjorde et opphold og så megetsigende på oberst Asmor. Asmor løftet haken en ørliten tanke som kvittering for den tilliten Naja hadde vist ham. Han var blitt lovet belønninger større enn han kunne forestille seg i sine villeste drømmer.

Naja hevet stemmen. «Hvis farao faller i strid,» brølte han, «har hæren rett til å utnevne en regent i felten gjennom akklamasjon.» Han tidde og sto med den ene neven knyttet foran brystet og lansen i den andre hånden.

Asmor tok et skritt forover og snudde seg mot rekkene av tungt bevæpnede vakter. Med en teatralsk fakte tok han av seg hjelmen. Mlinen hans var mørk og hard. Et lyst arr etter en sverdflenge vred nesen til side, og over den barberte issen hadde han en parykk av flettet hestetagl. Han rettet det dragne sverdet mot sky og satte i et rop med en stemme opptrent til å skjære gjennom stridens gny: «Mester Naja! Hill egyptens regent! Hill mester Naja!»

Det oppsto en lang, lamslått taushet før legionen satte i et brøl som en flokk jaktende løver: «Hill mester Naja, Egyptens regent!»

Jubelen og larmen varte til mester Naja løftet neven igjen, og i tausheten som fulgte snakket han høyt og tydelig: «Dere beærer meg! Jeg tar imot oppgaven dere pålegger meg.»

«Bak-her!» ropte de og slo på skjoldene med sverd og lanse til ekkoene rullet som fjern torden fra dalsidene.

Naja kalte Asmor til seg midt i larmen. «Sett ut vakter på alle veier. Ingen forlater dette stedet før jeg gjør det. Ikke et ord om dette må nå Thebe før meg.»

Ferden fra Gallala hadde krevd tre dagers hardt ritt. Hestene var utslitt og selv Naja var utmattet. Likevel unnet han seg bare en time til å hvile, bade av seg reisestøvet og skifte klær. Deretter steg han opp i paradevognen som Asmor hadde stående klar ved teltet, nybarbert og med håret oljet og gredd. Bladgullet som pyntet skvettbordet skinte i solen.

Naja var kledd i hvitt linskjørt og en brynje av gull og halvedle steiner over det bare, muskuløse brystet. På hoften bar han det sagnomsuste blåsverdet i gullskjeden som han hadde tatt fra faraos lik. Klingen var smidd av et slags eventyrlig metall som var tyngre, hardere og skarpere enn noen form for bronse. Det var ingen andre av den typen i hele Egypt. Det hadde tilhørt Tanus Harrab, og farao hadde fått det i arv.

Men det viktigste av alt hans utstyr og stas var det minst iøynefallende. På høyre arm, festet med en enkel gullring ovenfor albuen, satt det blå haukeseglet. I likhet med sverdet hadde Naja tatt det fra Tamos’ kongslik. Som Egypts regent hadde Naja nå rett til å bære dette sterke symbolet på keisermakt.

Livgarden samlet seg rundt ham, og hele legionen fulgte etter. Med fem tusen mann bak seg tok Egypts nye regent fatt på marsjen mot Thebe.

Asmor fulgte med som lansedrageren hans. Han var ung til å være kommandant for en hel legion, men han hadde vist sin dugelighet i strid mot hyksoskrigerne, og han var Najas nære følgesvenn. Også han hadde hyksotisk blod i årene. En gang hadde Asmor trodd at kommando over en legion var toppen av hva han kunne oppnå, men nå hadde han besteget de første bergene, og foran ham kneiset maktens innbydende tinder; høye verv og opphevelse til adelens øverste rang. Han ville ikke gå av veien for noe, selv ikke for den dristigste eller nedrigstc handling, for å fremme sin beskytter Najas opphøyelse til Egypts trone.

«Hva ligger foran oss nå, min gamle kamerat?» Det var som om Naja hadde lest tankene hans, for spørsmålet falt meget treffsikkert.

«Gulblomsten har fjernet alle unntatt én av Tamos-slektens prinser fra din vei,» svarte Asmor og pekte med lansen over Nilens grå, grumsete vann mot de fjerne åsene i vest. «De ligger der i sine graver i Kongenes Dal.»

Tre år tidligere hadde gulblomstpesten feid gjennom de to rikene. Sykdommen hadde fått navnet på grunn av de gule, forferdelige sårene som dekket pasientenes ansikt og kropp før de bukket under for den brennende feberen. Den respekterte ingen, den valgte sine ofre fra alle samfunnslag og sparte verken egyptere eller hyksoser, verken menn eller kvinner eller barn, verken bonde eller prins. Den hadde meid alle ned som en åker med dhurra-hirse foran sigden.

Åtte prinsesser og seks prinser fra Tamos-slekten hadde mistet livet. Av alle faraos barn var det bare to jenter og prins Nefer Memnon som hadde overlevd. Det var som om gudene med overlegg hadde ryddet veien til tronen for mester Naja.

Mange var sikre på at Nefer og søstrene hans også ville mistet livet om ikke den gamle magercn Taita hadde brukt trolldomskunstenc sine for å redde dem. De tre barna hadde fremdeles små sår på venstre overarm der han hadde snittet dem og ført trylleformelen sin mot gulblomsten inn i blodet deres.

Naja rynket pannen. Selv i dette triumfens øyeblikk kunne han gruble over de underlige evnene til den gamle mageren. Ingen kunne benekte at han hadde funnet livets hemmelighet. Han hadde allerede levd så lenge at ingen visste hvor gammel han var; noen sa hundre år, andre hevdet to hundre. Men fortsatt kunne han gå og løpe og kjøre vogn som en mann i sin beste alder. Ingen kunne beseire ham i debatt og ingen kunne overgå ham i lærdom. Det var ikke tvil om at gudene var glade i ham og hadde gitt ham del i det evige livs hemmelighet.

Når Naja først ble farao, ville den hemmeligheten være det eneste han manglet. Kunne han presse hemmeligheten ut av Taita Vismann? Først måtte vismannen fanges og føres til Naja sammen med prins Nefer, men han måtte ikke skades. Det var han altfor verdifull til. Vognene Naja hadde sendt for å finkjemme ørkenen i øst ville bringe ham en trone i form av prins Nefer, og evig liv i form av evnukken Taita.

Asmor avbrøt tankene hans: «Vi i den lojale Phat-garden er de eneste soldatene sør for Abnub. Resten av hæren er sendt mot hyksosene i nord. Thebe forsvares av en håndfull gutter, krøplinger og oldinger. Ingenting står i veien for deg, regent.»

Om noen hadde vært urolige for at den væpnede legionen ikke skulle slippe inn i byen, ble denne uroen gjort til skamme. Hovedporten ble åpnet på vidt gap straks vaktene gjenkjente den blå fanen, og borgerne løp ut for å møte dem. Med seg hadde de palmegreiner og girlandre av vannliljer, for et rykte hadde feid gjennom byen om at mester Naja kom med tidende om en mektig seier over hyksoskongen Apepi.

Men velkomstropene og latteren vek snart plassen for ville sørgehyl da folket så det innsvøpte kongsliket på dørken av den andre vognen og hørte ropene fra de fremste vognene: «Farao er død! Han er felt av hyksosene. Måtte han leve evig.»

Den jamrende mengden fulgte stridsvognen som førte kongsliket til gravtempelet. Gatene ble fulle av folk, og ingen la merke til at avdelinger av Asmors menn hadde overtatt for vaktene ved hovedporten og raskt satt ut vaktposter på alle hjørner og alle torg.

Vognen med Tamos’ lik hadde trukket mengden med seg. Resten av den ellers så yrende travle byen lå nesten folketom, og Naja galopperte forspannet sitt gjennom de smale, kronglete gatene og frem til flodpalasset. Han visste at alle rådsmedlemmene ville skynde seg til møtekammeret så snart de hørte den triste nyheten. De satte vognene fra seg ved inngangen til palassets hage, og Asmor og femti mann fra livgarden slo ring om Naja. De marsjerte i tett formasjon gjennom den indre borggården, forbi vannhagens dammer med hyasinter og fisk fra floden, glitrende blanke som edelstener i de krystallklare bassengene.

Rådet hadde ikke vært forberedt på at en slik styrke av væpnede menn kunne dukke opp. Dørene til kammeret sto ubevoktet, og bare fire medlemmer var på plass. Naja stanset i døråpningen og kastet et raskt blikk på dem. Menset og Talla var gamle, de hadde ikke lenger den voldsomme makten de hadde hatt før i tiden. Cinka hadde alltid vært svak og vankelmodig. Det var bare én sterk mann i kammeret, bare én han behøvde å ta alvorlig.

Kratas var eldre enn noen av dem, men han var gammel på samme måte som en vulkan er gammel. Klærne hans var i uorden – han hadde tydeligvis kommet rett fra sengebrisken, men der hadde han ikke sovet. Det ble sagt at han fortsatt var i stand til å holde sine to unge hustruer og alle sine fem konkubiner i full sving, noe Naja ikke tvilte på, for historiene om hans bragder i krig og kjærlighet var utallige. De ferske, fuktige flekkene på den hvite linserken og de søte, naturlige duftene av kvinnelig kjønnsdrift som omga ham var tydelige helt fra der Naja sto. Arrene på armene og det bare brystet vitnet om hundre slag utkjempet og vunnet i årenes løp. Den gamle nedlot seg ikke lenger til å bære de mange kjedene i Tapperhetsgullet og Hedersgullet som han hadde rett til å gå med – men en slik mengde edelmetall ville uansett ha overlastet en okse.

«Edle herrer!» hilste Naja rådsmedlemmene. «Jeg kommer med alvorlige tidende til dere.» Han marsjerte ned i kammeret, og Menset og Talla krympet seg; de stirret på ham som to kaniner foran en kobra i anmarsj. «Farao er død. Han ble felt av en hyksotisk pil mens han stormet den fiendtlige bastionen ovenfor El Wadun.»

Rådsmedlemmene glodde taust på ham, alle unntatt Kratas. Han var den første som fikk samlet seg etter den sjokkerende beskjeden, og det eneste som kunne måle seg med sorgen hans var sinnet. Han reiste seg tungt og skulte stygt på Naja og livvakten; han minnet om en gammel bøffelokse som ble forstyrret i gjørmebadet av en flokk halvvoksne løveunger. «Hva er det for slags svikefull frekkhet at du går med haukeseglet på armen? Naja, sønn av Timlat fra buken på en hyksotisk sjuske, du er ikke verdig til å krype i støvet under føttene til mannen du plyndret denne talismanen fra. Sverdet i beltet ditt har vært traktert av betydelig edlere hender enn de veike potene dine.» Den blanke issen til Kratas ble mørkerød, og det grovskårne ansiktet dirret av fortørnelse.

Et øyeblikk ble Naja forfjamset. Hvordan kunne det gamle uhyret vite at moren hans hadde vært av hyksotisk blod? Det var en streng hemmelighet. Han ble krasst påminnet om at dette var den eneste utenom Taita som kunne ha styrke og makt til å fravriste ham dobbeltkronen.

Mot sin vilje tok han et skritt bakover. «Jeg er regent for prins Nefer,» svarte han. «Jeg bærer haukeseglet med full rett.»

«Langt ifra!» tordnet Kratas. «Det har du aldeles ikke rett til. Bare store og edle menn har rett til å bære haukeseglet. Farao Tamos hadde rett til det. Tanus Harrab hadde rett til det, og det samme hadde en arvefølge av mektige konger før dem. Men du, din luskende loppebikkje, har ikke rett til det.»

«Jeg ble utropt av legionene mine i felten. Jeg er prins Nefers regent.»

Kratas marsjerte mot ham over gulvet i kammeret. «Du er ingen soldat. Du ble dengt ved Lastra og Siva av dine egne hyksotiske sjakalslektninger. Du er ingen statsmann og ingen filosof. Du har oppnådd en liten utmerkelse på grunn av en glipp i faraos dømmekraft. Jeg har advart ham mot deg hundre ganger.»

«Vik, din gamle narr!» sa Naja. «Jeg står i faraos sted. Hvis du legger hånd på meg, krenker du kronen og Egypts verdighet.»

«Jeg skal ta fra deg seglet og sverdet.» Kratas fortsatte mot Naja uten å nøle. «Og etterpå vil jeg kanskje unne meg fornøyelsen av å piske deg bak.»

Ved Najas høyre hånd hvisket Asmor en bemerkning: «Straffen for lèse-majesté er døden.»

Øyeblikkelig så Naja sin sjanse. «Du er en prompesprengt gammel drittsekk,» terget han. «Din tid er forbi, Kratas, din tåpelige gamle stavrekrok. Du våger ikke legge en finger på Egypts regent.»

Det gikk som han håpet; fornærmelsen var for grov for Kratas. Han utstøtte et brøl og stormet de siste skrittene. Han var forbausende rask til å være såpass gammel og tung, og han grep Naja, løftet ham rett opp i luften og prøvde å rive haukeseglet av armen hans.

«Du er ikke verdig –»

Uten å snu seg snakket Naja til Asmor, som sto bare et skritt bak skulderen hans med sigdsverdet klart i høyre hånd.

«Hugg!» sa Naja lavt. «Og hugg dypt!»

Asmor flyttet seg til side og fikk tilgang til Kratas’ flanke ovenfor serkbeltet, slik at han kunne sette inn et støt lavt på ryggen, rett i nyrene. Med hans drevne hånd ble støtet treffsikkert og kraftig. Bronseklingen gled lydløst inn, lett som en nål i et silkeklede, helt inn til hjaltet, så vred Asmor sverdet i kjøttet for å utvide sårkanalen.

Hele kroppen til Kratas stivnet, og han sperret opp øynene. Han løsnet grepet og slapp Naja, som landet på beina. Asmor trakk ut klingen. Den løsnet motstrebende fra det sugende kjøttet. Den blanke bronsen var tilklint med mørkt blod, og en treg strøm rant ned på serken til Kratas og trakk inn i det hvite linstoffet. Asmor stakk igjen, høyere denne gangen, og skrådde klingen oppover under nederste ribbein. Kratas rynket pannen og ristet på det svære løvchodet sitt, som om han var irritert over barnetøys. Han snudde ryggen til og begynte å gå mot døren til kammeret. Asinor løp etter og ga ham et nytt stikk i ryggen. Kratas gikk bare videre.

«Herre regent, hjelp meg å drepe utysket,» peste Asmor.

Naja trakk blåsvcrdct og ilte til. Klingen bet dypere enn noe bronsesverd kunne gjort da Naja hugg og stakk. Kratas ravet gjennom kammerdøren og ut i borggården mens blodet sprutet og pumpet fra ti-femten sår.

«Mord!» ropte de andre rådsmedlemmene bak ham. «Spar den edle Kratas!»

«Forræder!» ropte Asmor like høyt. «Han har lagt hånd på Egypts regent!» Han satte inn et nytt støt rettet mot hjertet, men Kratas vaklet mot muren rundt fiskedammen og prøvde å støtte seg. Hendene var imidlertid røde og sleipe av hans eget blod, de fant ikke noe grep på den polerte marmoren. Han sank sammen over den lave dekklisten, og med et voksent plask forsvant han under vann.

De to sverdmennene gjorde et opphold og hang over muren for å få igjen pusten mens vannet ble farget lyserødt av den gamles blod. Plutselig stakk det skallede hodet opp av dammen, og Kratas trakk pusten høylytt.

«I alle gudenes navn, vil ikke det gamle svinet krepere?» Asmors tone var full av forbløffelse og frustrasjon.

Naja hoppet over muren, landet i dammen og ble stående til livet i vann ved den svære, baksende kroppen. Han satte foten på strupen til Kratas og tvang hodet hans ned under vann. Kratas kjempet og vred seg under ham, og vannet ble misfarget av blod og opprotet elvemudder. Naja tro ned med all sin vekt og holdt ham under. «Det er som å ri en flodhest,» lo han stakkåndet, og straks sluttet Asmor og de andre soldatene seg til ham, de flokket seg langs kanten av dammen. De brølte av latter og spottet ham: «Drikk din siste sup, Kratas, din gamle pimpemikkel.»

«Du kommer til Set nybadet og velduftende som et spedbarn. Selv ikke guden vil gjenkjenne deg.»

Den gamle mannen sprellet svakere og svakere. Til slutt boblet en voldsom luftutblåsning til overflaten, og så lå han stille. Naja vasset til kanten av dammen og gikk opp. Kratas’ legeme steg langsomt opp til overflaten og fløt med ansiktet ned.

«Fisk ham opp!» kommanderte Naja. «Ikke balsamer ham, men kapp ham i biter og begrav ham sammen med de andre bandittene, voldtektsmennene og forræderne i Sjakalens Dal. Ikke merk graven hans.»

På den måten ble Kratas fratatt sin sjanse til å komme til Paradiset. Han ville bli dømt til å vandre i mørke i all evighet.

Søkkvåt til livet marsjerte Naja inn i rådskammeret igjen. Nå var alle de andre medlemmene kommet. De hadde vært vitne til Kratas’ skjebne, og de satt tystet og bleke på benkene. De så forferdet på Naja der han sto fremfor dem med det blodige blåsverdet i hånden. «Mine edle herrer, døden har alltid vært straffen for forræderi. Er det noen blant dere som vil trekke denne henrettelsens riktighet i tvil?» Han så på hver enkelt etter tur, og de slo ned blikket: Phat-gardistene sto skulder ved skulder langs veggene i kammeret, og uten Kratas hadde rådsmedlemmene ingen til å rettlede seg.

«Mester Menset,» sa Naja direkte til rådets formann, «godkjenner du min henrettelse av forræderen Kratas?»

En lang stund så det ut til atMenset kunne komme til å trosse ham, men så sukket han og senket blikket mot hendene i fanget. «Straffen var rettferdig,» mumlet han. «Rådet støtter mester Najas handling.»

«Ratifiserer rådet utnevnelsen av mester Naja som Egypts regent?» spurte Naja dempet, men stemmen hans bar tydelig i kammerets nervøse stillhet.

Menset kikket opp og så rundt på de andre medlemmene, men ikke en eneste ville møte blikket hans. «Formannen og alle rådsmedlemmene i denne sal anerkjenner Egypts nye regent.» Endelig så Menset direkte på Naja, men et foraktelig uttrykk formørket det ellers så joviale ansiktet, en mine så fiendtlig at han utvilsomt ville bli funnet død i sin seng før neste fullmåne.

Foreløpig nøyde Naja seg med å nikke. «Jeg tar imot oppgaven og det tunge ansvaret dere har pålagt meg.» Han stakk sverdet i skjeden og gikk opp på tronpodiet. «Som min første offisielle uttalelse i egenskap av fungerende regent akter jeg å beskrive for dere den guddommelige farao Tamos’ tapre død.» Han gjorde et megetsigende opphold, så fortalte han sin egen timelange versjon av det fatale felttoget og angrepet på høyden ved El Wadun. «Slik omkom en av Egypts tapreste konger. Slik var hans siste ord til meg mens jeg bar ham ned skråningen: ’Ta deg av den eneste sønnen jeg har igjen. Vokt min sønn Nefer til han blir voksen nok til å bære dobbeltkronen. Ta de to små døtrene mine under dine vinger og pass på at intet vondt tilstøter dem.’

Mester Naja gjorde ingen nevneverdige forsøk på å skjule sin forferdelige sorg, og det tok ham en liten stund å få følelsene under kontroll. Deretter fortsatte han med stødig røst: «Jeg skal ikke svikte guden som var min venn og min farao. Jeg har allerede sendt vognene mine ut i villmarken for å lete etter prins Nefer og føre ham tilbake til Thebe. Så snart han kommer skal vi plassere ham på tronen og legge svepen og septeret i hendene hans.»

Den første bifallsmumlingen kunne høres blant rådsmedlemmene.

«Send bud på prinsessene,» fortsatte Naja. «Før dem til kammeret øyeblikkelig.»

Da de kom nølende gjennom hoveddøren, leide eldstejenta Heseret på lillesøster Merykara. Merykara hadde kastet på stikka med venninnene. Hun var varm av anstrengelsen; den slanke kroppen var perlende svett. Hun hadde fortsatt mange år igjen før hun ville slå ut i kvinnelig blomst, så hun hadde lange bein som et føll, og det bare brystet var flatt som hos en gutt. Hun hadde det lange, sorte håret samlet i en hestehale på venstre side av hodet, og lendekledet av lin var så lite at nedre del av den lille, runde baken var utildekket. I denne mektige forsamlingen av berømte menn smilte hun blygt og klamret seg hardere til storesøsters hånd.

Heseret hadde sett sin første røde måned, så hun var kledd i linskjørt og parykk slik skikken var for giftbare kvinner. Selv de gamle mennene så ivrig på henne, for hun hadde i fullt monn arvet den vidgjetne skjønnheten til bestemoren, dronning Lostris. Huden var melkehvit. Beina var lange og veldreide, og de nakne brystene var som himmelske måner. Uttrykket hennes var rolig, men hun løftet munnvikene i et hemmelig, skøyeraktig smil, og det lå et interessant glimt i de store, mørkegrønne øynene.

«Kom hit, søte småpiker,» ropte Naja til dem, og først da gjenkjente de mannen som var en kjær og god venn av faren. De smilte og kom tillitsfullt mot ham. Han reiste seg fra tronen, gikk dem i møte og la hendene på skuldrene deres. Tonen og ansiktsuttrykket hans var tragisk. «Nå må dere være tapre, og husk at dere er prinsesser av kongehuset, for jeg har vondt nytt til dere. Farao, faren deres, er død.»

En liten stund virket det som om de ikke forsto, men så utstøtte Heseret det høye, klagende sørgehylet, og Merykara istemte øyeblikkelig.

Mildt la Naja armene rundt dem og leide dem til foten av tronen, hvor de sank i kne og klamret seg til hverandre i utrøstelig gråt.

«Prinsessenes hjertesorg er tydelig for alle,» sa Naja til forsamlingen. «Like åpenbar er tilliten farao viste meg og pliktene han påla meg. Slik jeg har tatt prins Nefer Memnon i min varetekt, tar jeg nå prinsesse Heseret og prinsesse Merykara under min beskyttelse.»

«Nå har han hånd om alle kongebarna,» hvisket Talla til mannen ved siden av. «Men uansett hvor i villmarken prins Nefer er, og uansett hvor sprek og sterk han virker, tror jeg han allerede sykner hen mot døden. Egypts nye regent har med all mulig tydelighet demonstrert sitt styresett.»

Nefer satt i skyggen av stupet som tårnet over Gebel Nagara. Han hadde ikke rørt seg siden solen tittet opp over fjellene på den andre siden av dalen. Til å begynne med hadde anstrengelsen med å holde seg urørlig brent langs nerveendene og fått huden til å klø som om giftige insekter krøp på den. Men han visste at Taita holdt øye med ham, så han hadde langsomt tvunget den uregjerlige kroppen til å følge hans vilje og hevet seg over dens smålige forlangender. Nå satt han omsider i en tilstand av opphøyd bevissthet; hver eneste sans var fininnstilt mot villmarken rundt ham.

Han kjente lukten av vannet som steg opp fra sin hemmelige kilde i sprekken i fjellsiden. Det piplet opp, en langsom dråpe av gangen, og dryppet ned i steinkulpen som ikke var stort større enn karet han kunne forme med begge hender. Her fløt vannet over og piplet videre ned i neste kulp, som var grønn av sleipe alger. Derfra rant det videre og forsvant for alltid i den røde sanden i dalbunnen. Men dette piplende vannet underholdt mye liv: Sommerfugler og biller, slanger og firfisler, de grasiøse små gasellene som danset lettere enn virvlende safranstøv på de hetedirrende slettene, de droplete duene med vinrød fjærkrage som hekket på høye fjellhyller, alle disse skapningene drakk her. Det var på grunn av disse dyrebare kulpene Taita hadde tatt ham med til dette stedet for å vente på gudefuglen hans.

De hadde begynt å lage nettet den dagen de kom til Gebel Nagara. Taita hadde kjøpt silken av en kremmer i Thebe. Trådbunten hadde kostet like mye som en prektig hingst, for den var innkjøpt fra et land langt øst for elven Indus under en reise som hadde tatt mange år. Taita hadde lært Nefer å veve nettet av de fine trådene. Det ble sterkere enn tykke strenger av lin eller skinn, men nesten usynlig.

Da nettet ble ferdig, hadde Taita forlangt at gutten skulle fange lokkcfuglcnc selv. «Det er din gudefugl, så du må ta den selv,» hadde han forklart. «På den måten kan du være sikrere på din rett overfor den store guden Horus.»

I det stekende dagslyset ute på dalsletten hadde Nefer og Taita studert ruten oppover stupet. Da mørket falt på hadde Taita satt seg ved det lille bålet ved foten av stupet og lavt sunget sine trylleformularer. Nå og da hadde han kastet en neve urter på varmen. Da månesigden steg opp og kastet lys i midnattsmørket, hadde Nefer tatt fatt på den risikable klatreturen til hyllen hvor duene sov. Han hadde grepet to av de store, flaksende fuglene mens de ennå var desorientert og forvirret av mørket og av besvergelsen Taita hadde kastet over dem. Han tok dem med ned i en saltaske av lær som han bar i en rem over ryggen.

Under Taitas veiledning hadde Nefer plukket fjærene av den ene vingen på hver fugl, slik at de ikke lenger kunne fly. Så hadde de valgt et sted like ved foten av stupet, ikke langt fra kilden, men såpass åpent at fuglene var lette å se oppe fra luften. De hadde tjoret duene etter beinet med hestetagl festet til en treplugg i bakken. Deretter hadde de bredt det flortynne nettet over dem og støttet det på pinner av tørket elcfantgress som ville bryte sammen når gudefuglen slo ned.

«Strekk nettet forsiktig.» Taita hadde vist ham hvordan det skulle gjøres. «Ikke for stramt, og heller ikke for slakt. Det må hekte seg fast i fuglens nebb og klør, og da må den vikle seg inn slik at den ikke kan bakse og ødelegge seg før vi rekker å befri den.»

Da alt var gjort klart slik Taita ville ha det, begynte den lange ventingen. Snart vennet duene seg til fangenskapet og plukket grådig i seg håndfallene av dhurra-hirse som Nefer strødde ut til dem. Etterpå solte de seg og støvbadet tilfreds under silkenettet. Den ene solsvidde dagen avløste den andre, og de ventet og ventet.

I de svale kveldene hentet de inn duene, brettet sammen nettet og gikk på jakt etter mat. Taita klatret til topps på stupet, hvor han satte seg med beina i kors på kanten og skuet utover den lange dalen. Nefer ventet i bakhold nedenfor, men aldri på samme sted, slik at viltet alltid ble overrumplet når det kom for å drikke av kilden. Fra sin plass på toppen av stupet kastet Taita ut sin lokkende trolldom, noe som nesten hver gang trakk herlige gaseller innenfor rimelig skuddvidde fra stedet hvor Nefer lå med pilen på strengen og buen i spenngrep. Hver kveld grillet de gasellestek over bålet ved inngangen til hulen.

Hulen hadde vært Taitas tilholdssted gjennom alle årene etter at dronning Lostris døde. Her hadde han bodd som eremitt. Det var kraftens sted for ham. Nefer var novise og hadde ingen dypere forståelse av den gamles mystiske evner, men han kunne ikke tvile på dem, for hver dag fikk han dem demonstrert.

De hadde vært i Gebel Nagara i mange dager før Nefer begynte å forstå at de ikke var kommet hit bare for å finne gudefuglen: Denne perioden var en videreføring av den opplæringen Taita hadde overøst ham med så lenge Nefer kunne huske. Også de lange timene med venting ved lokkefuglene var en leksjon i seg selv. Taita lærte ham kontroll over kropp og sjel, han lærte ham å åpne dører i sinnet, vende blikket innover, lytte til stillheten og høre hvisking som andre var døve for.

Da Nefer først hadde vennet seg til stillheten, ble han mer mottakelig for den dypere visdommen og lærdommen som Taita hadde å tilføre ham. De satt sammen i ørkennatten under de virvlende mønstrene av stjerner som var evige, men likevel forgjengelige som vinden og havets strømmer, og Taita beskrev for ham undere som ikke lot til å ha noen forklaring, og som kunne annammes bare hvis man åpnet sinnet og utvidet det. Han følte at han bare sto i den halvmørke utkanten av denne mystiske kunnskapen, men han kjente hvordan en mektig tørst etter mer kunnskap vokste i ham.

En morgen da Nefer gikk fra hulen i grålysningen før daggry, så han en klynge av mørke, tause skikkelser som satt ute i ørkenen bortenfor kilden Gebel Nagara. Han gikk og sa fra til Taita, og den gamle nikket. «De har ventet i hele natt.» Han la en ullkappe over skuldrene og gikk ut til dem.

Da de dro kjensel på Taitas magre skikkelse i tussmørket, brøt de ut i bønnfallende hyl. Dette var folk fra ørkenstammene, og de hadde barn med til ham, barn rammet av gulblomsten, feberhete og dekket med sykdommens forferdelige sår.

Taita behandlet dem mens de lå i leir bortenfor kilden. Ingen av barna døde, og etter ti døgn kom stammen med gaver i form av hirse, salt og garvede huder som de la fra seg utenfor huleåpningen. Så forsvant de i villmarken. Etterpå kom det andre som led av sykdommer og sår påført av folk og dyr. Taka gikk ut til samtlige; han sendte ingen vekk. Nefer arbeidet sammen med ham og lærte mye av det han så og hørte.

Uansett om de hadde syke beduiner å ta seg av, mat å samle eller undervisning å gi, plasserte de lokkefuglene under silkenettet hver eneste morgen og ventet like ved.

Kanskje de ville duene ble påvirket av Taitas beroligende kraft, for de ble føyelige og passive som høns. De lot seg håndtere uten noen tegn til frykt, og de kurret lavt og hest mens beina deres ble tjoret til pluggene. Så satte de seg til ro og bruste med fjærene.

Den tjuende morgenen ved hulen satte Nefer seg i stilling ved lokkefuglene. Som alltid merket han Taitas nærvær som en dyp fornemmelse uten å se direkte på ham. Den gamles øyne var lukket, og det virket som om han døset i solskinnet akkurat som duene. Huden var preget av utallige små rynker og alderens leverflekker. Den virket skjør, som om den kunne revne like lett som det fineste papyruspergament. Ansiktet hans var hårløst, det fantes ingen spor av skjegg eller øyenbryn. Bare fine, glassklare vipper omga øynene. Nefer hadde hørt faren si at gjellingen hadde gjort Taitas ansikt hårløst og lite merket av tidens tann, men han var sikker på at det fantes mer mystiske grunner til at han levde så lenge og beholdt styrken og livsgnisten. I sterk kontrast til ansiktet var Taitas hår tett og sterkt som hos en sunn ung kvinne, men gråblankt som nypussct sølv. Taita var stolt av det og holdt det renvasket og stelt i en tykk flette nedover ryggen. Tross lærdommen og alderen var den gamle mageren ikke helt hevet over forfengelighet.

Dette lille anstrøket av menneskelighet forsterket Nefers kjærlighet til Taita til den stakk ham nesten smertefullt i brystet. Han skulle ønske han kunne ha uttrykt den på en eller annen måte, men han visste at Taita allerede hadde forstått hva han følte, for Taita forsto alt.

Han lurte seg til å rekke ut hånden og berøre den gamle mannen mens han sov, men plutselig slo Taita opp øynene, våken og fokusert. Nefer skjønte at han ikke hadde sovet i det hele tatt, men at hele hans makt hadde vært konsentrert om å hente gudefuglen inn til lokkefuglene. Han skjønte at hans egne tanker og bevegelser på et vis hadde virket inn på resultatet av den gamles innsats, for han sanset Taitas misbilligelse like tydelig som om den hadde vært uttalt med rene ord.

Irettesatt og skamfull tok Nefer seg sammen og fikk kropp og sjel under kontroll igjen på den måten Taita hadde lært ham. Det var som å gå gjennom en hemmelig dør og inn i maktens sted. Tiden gikk raskt uten at han fulgte med den eller var utålmodig. Solen steg til øverst på himmelen og ble liksom hengende der en lang stund. Plutselig ble Nefer velsignet med en herlig fornemmelse av å kunne se inn i fremtiden. Det var nesten som om han også hang over verden og så alt skje under seg. Han så Taita og seg selv sitte ved Gebcl Nagara-kilden, og han så ørkenen som bredte seg ut rundt dem. Han så floden som dannet et mektig stengsel for ørkenen og markerte grensene for deres kjære Egypt. Han så byene og kongerikene, landområdene som var delt under dobbeltkronen, store hærstyrker oppmarsjert, onde menneskers renkespill og gode, rettskafne menneskers slit og oppofrelse. I det øyeblikket så han med overveldende klarhet hva skjebnen hadde å by ham. Det var en åpenbaring som nesten knuste motet hans.

I samme øyeblikk skjønte Nefer at gudefuglen hans ville komme i dag, for nå var han endelig rede til å motta den.

«Fuglen er her!»

Ordene var så tydelige at Nefer et øyeblikk trodde det var Taita som hadde snakket, men så slo det ham at den gamle ikke hadde beveget leppene. Taita hadde plassert tanken i Nefers hode på den mystiske måten som Nefer verken kunne forstå eller forklare. Han tvilte ikke på at det stemte, men i neste øyeblikk ble det bekreftet av at lokkeduene flakset vilt; de hadde sanset trusselen der oppe i luften.

Nefer gjorde ingen bevegelse som kunne vise at han hadde hørt det og forstått det. Han snudde ikke på hodet, og han løftet ikke blikket opp i luften. Han våget det ikke, for det kunne skremme fuglen eller vekke Taitas vrede. Men han kjente det på seg, kjente det helt inn til margen.

Kongefalken var så sjelden en skapning at få mennesker noensinne hadde sett den i vill tilstand. De siste tusen årene hadde hver eneste faraos jegere sporet opp disse fuglene, fanget dem og tatt dem med garn, og for å fylle kongelige falkcbur hadde de til og med tatt unger fra redet før de var flyvedyktige. Besittelse av disse fuglene var et bevis på at farao hadde guden Horus’ godkjennelse til å styre Egyptens land.

Falken var gudens alter ego. Statuer og billedfremstillinger av ham viste ham med falkehode. Farao var selv gud, så han hadde rett til å fange fuglen, eie den og jakte med den, men for enhver annen ville dette medført dødsstraff.

Nå var fuglen her. Hans egen fugl. Det var som om Taita hadde tilkalt den fra selveste himmelriket. Nefer følte et kvelende grep av iver rundt hjertet, og pusten stanset i lungene til han trodde brystet skulle sprenges. Men fortsatt våget han ikke å kikke opp i luften.

Så hørte han falken. Skriket var som en svak klagesang, det ble nesten borte i himmelens og ørkenens enorme omfang, men det pirret Nefer helt inn til margen, som om guden hadde talt direkte til ham. Noen korte øyeblikk senere skrek falken igjen, denne gang rett over ham, og stemmen var skarpere og mer blodtørstig.

Nå var duene ville av skrekk, de rykket panisk i hestetaglet som holdt dem tjoret til pluggene og flakset så voldsomt at de mistet fjær og rotet opp en lys støvsky rundt seg.

Høyt der oppe hørte Nefer hvordan falken begynte stupet mot lokkefuglene; vinden suste over fjærene med et stigende ul. Han skjønte at det endelig var trygt å løfte hodet, for falken konsentrerte seg nok helt og holdent om byttet nå.

Han kikket opp og så fuglen styrte fra den blendende blå ørkenhimmelen. Det var et guddommelig vakkert skue. Vingene var bøyd bakover som klinger stukket halvveis i skjedene, og fuglen strakte hodet forover. Den utstrålte slik kraft og styrke at Nefer gispet høyt. Han hadde sett andre falker av denne arten i farens fuglcgård, men aldri på denne måten, ikke i full majestetisk prakt. Det var som om falken trolldomsaktig vokste i størrelse, og fargene ble mer intense etter hvert som den styrtet mot stedet hvor han satt.

Kroknebbet hadde en nydelig, dypgul tone med en spiss så skarp og sort som lavaglass. Øynene var gylne og intense med tåreaktige flekker i de indre øyekrokene. Halsen var fløtegul og droplet som hermelin, vingene var rødbrune og sorte, og hele skapningen var så utsøkt i hver minste detalj at han ikke tvilte et øyeblikk på at dette var en inkarnasjon av guden. Han higet etter å eie den, det var en lengsel han aldri hadde trodd var mulig.

Han spente seg for nedslaget, da falken skulle treffe silkenettet og vikle seg fast i de rikelige foldene. Han merket hvordan Taita gjorde det samme ved siden av ham. De skulle styrte frem sammen.

Da skjedde noe som han ikke kunne fatte var mulig. Falken hadde gitt seg stupet helt i vold, farten var så høy at fuglen ikke hadde mulighet til å stoppe før den traff de fjærmyke duene, men utrolig nok flatet den ut. Bæreflatene forandret profil, og et oyeblikk truet luftmotstanden med å rive vingene av kroppen. Luften pep over de utspilte fjærene, og falken hadde allerede skiftet retning, den føk til himmels igjen, brukte farten fra stupet til å slynge seg opp i høyden, og i løpet av et par åndedrag var den bare en sort flekk mot det blå. Et nytt skrik hørtes fra det høye, fjernt og klagende, og så var falken vekk.

«Den vegret seg!» mumlet Nefer. «Hvorfor gjorde den det, Taita? Hvorfor?»

«Gudenes veier er uransakelige.» Selv om Taita hadde sittet urørlig i mange timer, reiste han seg spenstig som en veltrent idrettsmann.

«Kommer den ikke tilbake?» spurte Nefer. «Det var min fugl. Jeg følte det inni meg. Den var min. Den må komme igjen.»

«Den hører til guddommen,» sa Taita dempet. «Den hører ikke til naturens orden.»

Nefer ga seg ikke. «Men hvorfor vegret den seg? Den må ha hatt en eller annen grunn?»

Taita svarte ikke med det samme, men gikk for å slippe løs duene. Nå var det gått så lang tid at vingefjærene deres var vokst ut igjen, men da han befridde beina deres fra tagltjoret, gjorde de ikke noe forsøk på å stikke av. Den ene flakset opp og satte seg på skulderen hans. Skånsomt tok Taita den i begge hender og kastet den opp i luften. Først da fløy den opp i bergskrenten og satte seg på den høye hyllen hvor den pleide å holde til.

Han så etter fuglen, så gikk han tilbake til huleåpningen. Nefer fulgte langsomt etter; hjertet og beina var blytunge av skuffelse. I den halvmørke hulen satte Taita seg på en steinkant nedenfor den innerste veggen, bøyde seg frem og nørte opp røykbålet av tornegreiner og hestelort til det blusset opp. Tungt og full av dystre anelser satte Nefer seg på sin vante plass rett overfor ham.

Begge tidde en lang stund. Nefer behersket seg, selv om skuffelsen over å ha gått glipp av falken var en pine like intens som å stikke hånden i flammer. Han skjønte at Taita ikke ville si noe før han var rede. Men til slutt sukket Taita og kom med en lav, nesten sørgmodig bemerkning: «Jeg må traktere Amon-Ras brikker.»

Nefer ble forbløffet. Dette hadde han ikke ventet. Mye hadde de vært sammen i årenes løp, men bare to ganger tidligere hadde Nefer sett ham traktere brikkene. Han skjønte at den selvpåførte klarsynstransen var en liten død som tappet kreftene ut av den gamle mannen. Den fryktede ferden inn i det overnaturlige foretok han bare når det ikke fantes noen annen løsning.

Nefer tidde stille og fulgte andektig med mens Taita foretok den rituelle klargjøringen av brikkene. Først knuste han urter med en støter i en morter av alabast og tømte en tilmålt mengde av dem i et leirkar. Så helte han kokende vann fra kobberkjelen over dem. Dampen som steg i en sky luktet så stramt at Nefer fikk tårer i øynene.

Mens blandingen kjølnet fant Taita frem garveskinnsekken med brikkene fra gjemmestedet innerst i hulen. Han satte seg ved bålet, tømte elfenbenskivene i den ene hånden og gned dem forsiktig mellom fingrene mens han begynte å synge besvergelsen til Amon-Ra.

Brikkene besto av ti elfenbenskiver som Taita hadde skåret til. Ti var det sterkeste trolldomstallet. Hver utskjæring viste et av de ti maktsymbolene og var et kunstverk i miniatyr. Under sangen kjærtegnet han skivene slik at de kneppet mellom fingrene. Mellom hvert vers i besvergelsen blåste han på skivene for å føre livskraften sin inn i dem. Da de hadde opptatt varmen fra kroppen hans, leverte han dem til Nefer. «Hold dem og pust på dem,» sa han.

Mens Nefer fulgte disse instruksene, begynte Taita å gynge frem og tilbake i takt med trylleversene han fremsang. Litt etter litt ble blikket hans glassaktig da han gled inn i sinnets hemmelige gjemmer. Han var allerede i transe da Nefer la brikkene i to stabler foran ham.

Da stakk Nefer en finger i leirkaret og kjente på varmen i avkoket slik Taita hadde lært ham. Da brygget hadde kjølnet såpass at det ikke ville skålde munnen, la han seg på kne foran Taita og rakte ham karet med begge hender.

Taita drakk hver dråpe, og i ildskjæret ble ansiktet hans hvitt som byggekalk fra steinbruddet ved Aswan. Enda en liten stund fortsatte han å synge, men litt etter litt avtok stemmen til hvisking, så ebbet den helt ut. Det eneste som hørtes var den hese pusten hans da han ble oppslukt av drogen og transen. Han sank ned på hulegulvet og ble liggende ved bålet, sammenkrøllet som en sovende katt.

Nefer dekket ham med ullsjalet og holdt seg ved siden av ham til han begynte å stønne og vri seg mens svetten silte nedover ansiktet. Han åpnet øynene og vrengte dem bakover i øyenhulene slik at bare det hvite stirret blindt inn i hulens mørkeste kroker.

Nefer visste at det ikke var noe han kunne gjøre for Taita nå. Den gamle hadde svevd langt innover i de mørke stedene hvor Nefer ikke kunne nå ham, og gutten orket ikke lenger å overvære de forferdelige plagene brikkene påførte mageren. Stillferdig reiste han seg, hentet buen og koggeret lenger inne i hulen og bøyde seg slik at han kunne se ut gjennom huleåpningen. Solen sto lavt over åsene og var gul i støvdisen. Han klatret opp på sanddynene i vest, og da han kom til topps og så utover dalene, ble han så voldsomt grepet av skuffelsen over den tapte fuglen, bekymringen for Taita i den pinefulle klarsynstransen, og ikke minst uroen over hva Taita ville få vite i transen, at han følte trang til å legge på sprang, flykte som fra et uhyggelig rovdyr. Han sprang nedover skråningen på dynen så sanden raste og suste rundt beina hans. Han kjente skrekkens tårer svi i øynene og strømme nedover kinnene i vinden, og han løp til svetten strømmet nedover kroppen, lungene gispet etter luft og solen berørte horisonten. Da først gikk han tilbake mot Gebel Nagara, og de siste to tusen skrittene trasket han i mørke.

Taita lå fremdeles sammenkrøllet under sjalet ved bålet, men han sov mer avslappet nå. Nefer la seg ved siden av ham, og etter en stund falt også han i en søvn som var rastløs av drømmer og hjemsøkt av mareritt.

Da han våknet igjen, lyste daggryet mot huleåpningen. Taita satt ved varmen og grillet gasellekoteletter over glørne. Han så fremdeles blek og uvel ut, men han spiddet en kotelett på bronsedolken og rakte den til Nefer. Gutten ble plutselig skrubbsulten, han satte seg opp og gnagde på beinet. Han sa ikke et ord før han hadde lagt i seg den tredje porsjonen med mildt, mørt kjøtt. «Hva så du, Tata?» spurte han til slutt. «Hvorfor vegret gudefuglen seg?»

«Det var skjult i mørke,» sa Taita, og Nefer skjønte at tegnet hadde vært dårlig, at Taita beskyttet ham mot det.

De spiste i taushet en stund, men nå kjente Nefer knapt smaken av maten. «Du har befridd lokkefuglene,» sa han etter en stund. «Hvordan kan vi sette opp nettet i morgen?»

«Gudefuglen kommer ikke til Gebel Nagara mer,» sa Taita ganske enkelt.

«Betyr det at jeg aldri skal bli farao i fars sted?» spurte Nefer.

Stemmen hans røpet såre kvaler, så Taita ga et mildt svar. «Vi må ta gudefuglen din fra redet,» sa han.

«Vi vet ikke hvor vi kan finne gudefuglen.» Nefer hadde sluttet å spise. Han så ynkelig bønnfallende på Taita.

Den gamle nikket bekreftende. «Jeg vet hvor redet er. Det ble avslørt da jeg trakterte brikkene. Men du må spise for å styrke deg. Vi drar herfra før det lysner i morgen. Det blir en lang ferd til stedet.»

«Er det unger i redet?»

«Ja,» sa Taita. «Falkene har hekket. De små er nesten flyvcdyktige. Der vil vi finne gudefuglen din.» Med mindre guden avdekker andre mysterier for oss, tilføyde han i sitt stille sinn.

I mørket før daggry lastet de vannskinnene og saltaskene på hestene og satte seg opp bak oppakningen uten sal. Taita førte an, han red langs foten av stupet og tok den letteste veien opp i høyden. Da solen steg klar av horisonten hadde de Gebel Nagara langt under seg. Da Nefer så forover, skvatt han forbauset til: Forut ante han de svake konturene av fjellet, fremdeles så langt unna at det virket uhåndgripelig og oversanselig, noe som besto av dis og luft i stedet for jord og stein. Nefer fikle en fornemmelse av at han hadde sett det før, og en stund hadde han problemer med å forklare det overfor seg selv. Men så gikk det plutselig opp for ham. «Det fjellet,» sa han og pekte. «Det er dit vi skal, ikke sant, Tata?» Han sa det med slik selvsikkerhet at Taita møtte blikket hans.

«Hvordan visste du det?»

«Jeg drømte det i går kveld,» svarte Nefer.

Taita vendte seg bort slik at gutten ikke skulle se uttrykket hans. Endelig åpner sinnet hans øynene som en ørkenblomst ved daggry, tenkte han. Nefer lærer å kikke gjennom det mørke forhenget som skjuler fremtiden for oss. Lovet være Horus’ hundre navn, det har ikke vært forgjeves. Taita følte at han virkelig hadde oppnådd noe.

«Det er dit vi skal, det vet jeg,» gjentok Nefer med stor sikkerhet.

«Ja,» medga Taita til slutt. «Vi skal til Bir Umm Masara.»

Før den verste middagsheten førte Taita dem til et sted hvor en klynge forkrøplede akasietrær vokste i en dyp kløft; røttene sugde opp vann fra en eller annen skjult kilde dypt nede i bakken. Da de hadde lastet av hestene og vannet dem, gikk Nefer en runde i skogholtet. Det varte ikke lenge før han hadde oppdaget spor etter andre som hadde ferdes denne veien. Ivrig ropte han på Taita og viste ham hjulmerker etter en liten avdeling stridsvogner, ti stykker anslo han, foruten aske etter et matlagingsbål og flatklemt bakke der menn hadde ligget og sovet med hestene tjoret til akasiestammene i nærheten.

«Hyksos?» gjettet han engstelig, for hestelorten som lå igjen etter dem var svært fersk, ikke mer enn noen dager gammel – den var tørr utenpå, men fortsatt fuktig inni da han brøt en pære i to.

«Våre.» Taita hadde gjenkjent vognsporene. Det var tross alt han som hadde konstruert de første utgavene av disse eikehjulene mange tiår tidligere. Plutselig bøyde han seg og plukket opp et lite bronse-rosettornament som hadde falt av et skvettbord og lå delvis begravd i den løse bakken. «En av de lette kavaleridivisjonene våre, antakelig fra Phat-regimentet. En del av mester Najas kommando.»

«Hva gjør de her, så langt fra linjene?» spurte Nefer forundret, men Taita trakk på skuldrene og snudde seg vekk for å skjule hvor urolig han ble.

Den gamle avbrøt hvileperioden deres, og de fortsatte mens solen fremdeles sto høyt. Litt etter litt ble Bir Umm Masaras konturer fastere, og snart var det som om fjellet fylte halve himmelen foran dem. Etter hvert begynte de å skjelne strukturtrekk som skar, skrenter og stup. Da de kom til toppen av de første høydedragene ved foten av fjellet, sjekket Taita hesten og så seg tilbake. Bevegelser i det fjerne fanget oppmerksomheten hans, og han skygget øynene med hånden. Han så en liten sky av lyst støv mange legua ute i ørkenen nedenfor, Han holdt øye med den en stund og så at den beveget seg østover i retning Rødehavet. Den kunne være virvlet opp av en flokk oryxantilope – eller av en stridsvognkolonne. Han sa ikke noe om dette til Nefer, som var så opptatt av jakten på kongefalken at han ikke kunne rive blikket fra fjellet forut. Taita kjørte hælene i sidene på hesten og red opp på siden av gutten.

Samme kveld, da de hadde slått leir halvveis oppe i skråningen på Bir Umm Masara, sa Taita stillferdig at de ikke skulle ha noe bål den natten.

«Men det er så kaldt,» innvendte Nefer.

«Og vi er så åpent plassert her at et bål ville være synlig ti legua utover i ørkenen.»

«Er det fiender i nærheten?» Nefer forandret uttrykk og så engstelig ned på landskapet i skumringen. «Banditter? Beduiner på plyndringstokt?»

«Det finnes alltid fiender,» sa Taita. «Bedre å fryse enn å bli drept.»

Etter midnatt, da isvinden vekket Nefer og fikk Stjcrneblikk til å trampe og vrinske, krøp Nefer frem fra sauefellen og gikk for å roe hingsten. Han oppdaget at Taita allerede var våken; den gamle satt et lite stykke unna.

«Se!» kommanderte han og pekte ned mot lavlandet. Et fjernt lyspunkt flakket der ute. «Et leirbål,» sa Taita.

«Det kan være en av våre egne divisjoner. De som laget sporene vi så i går.»

«Det kan det være,» medga Taita. «Men det kan også være andre.»

Nefer ble sittende taus og tankefull en lang stund. «Jeg har sovet nok,» sa han til slutt. «Det er for kaldt uansett. Vi bør stige på igjen og ri videre. Ikke verd å være her i den nakne fjellsiden når det lysner.»

De lastet hestene, og i måneskinnet fant de et grovt villgeittråkk som førte dem rundt østre skulder av Bir Umm Masara, slik at de ikke kunne sees fra den fjerne leirplassen da det begynte å demre.

Vognen til solguden Amon-Ra brøt hissig frem i øst, og fjellet ble badet i gyllent lys. Sluktene lå i mørk skygge som ble desto dystrere av kontrasten, og langt nedenfor var villmarken endeløs og storslagen.

Nefer kastet hodet bakover. «Se!» jublet han. «Å, se!» Han pekte oppover forbi den nakne fjelltoppen. Taita fulgte blikket hans og så de to mørke flekkene som kretset i vide ringer på himmelen. Solskinnet traff en av dem slik at den lyste som et stjerneskudd en liten stund.

«Kongefalker.» Taita smilte. «Et hekkende par.»

De lesset av hestene og fant et utsiktspunkt hvor de kunne studere de kretsende fuglene. Selv på denne avstanden var falkene så vakre og majestetiske at Nefer ikke kunne finne ord til å beskrive det. Så fikk de plutselig se at en av fuglene, den mindre hannen, brøt ut av kretsemønsteret og skrådde mot vinden mens de tidligere så rolige vingeslagene ble raske og hissige.

«Han har oppdaget et bytte,» ropte Nefer med en fryd og en iver som viste at han var den fødte falkoner. «Se på ham nå.»

Da fuglen begynte på stupet, fikk den slik fart at hvis de hadde sluppet den med blikket bare et kort øyeblikk, ville de gått glipp av nedslaget på byttet. Hannen raste som et kastespyd ned gjennom luften. En enslig due fløy intetanende like ved foten av stupet. Nefer oppfattet at den lubne fuglen brått ble oppmerksom på faren og prøvde å slippe unna falken. Den svingte så voldsomt mot fjellveggen og tryggheten at den vrengte seg helt over på ryggen i en febrilsk manøver som blottet buken et øyeblikk. Falkehannen pløyde inn i den med begge beins klør, og det var som om duen løste seg opp i et blaff av mørkerød og blå røyk. Fjærene drev av sted i en lang sky i morgenvinden, og falken raste videre med klørne dypt fastboret i buken på byttet. Den dro duen med seg ned i slukten. Rovfuglen og byttet landet i steinuren et kort stykke fra der Nefer sto. Nedslaget ga et tungt smokk som laget ekko mot fjellveggen og gjallet langs slukten.

Nå danset Nefer av iver, og selv Taita, som alltid hadde vært glad i jaktdresserte rovfugler, ga uttrykk for glede.

«Bak-her!» ropte han da falken avsluttet drapsritualet med kappesvøp: Den bredte praktfullt mønstrede vinger over den døde duen, dekket den og proklamerte byttet som sitt eget.

Hunnfalken skrudde seg ned til ham i en elegant spiral og landet på fjellgrunnen ved siden av maken. Han la sammen vingene for å gi henne del i byttet, og sammen parterte og åt de duekadaveret, de hugg inn med knivskarpe nebb, og mellom hvert hakk løftet de hodet og skulte på Nefer med gule, rovgriske øyne mens de slukte i seg blodige trevler av kjøtt og bein og fjær. De var fullt klar over at menneskene og hestene var der, men tolererte dem så lenge de holdt seg på avstand.

Litt senere, da det ikke var mer igjen av duen enn en blodflekk på steinbakken og noen fjær som blåste omkring, og falkenes ellers så smekre buk var fullstappet av mat, tok paret til vingene igjen. Nå måtte de bakse heftig for å klare oppstigningen langs fjellveggen.

«Etter dem!» Taita heiste opp serken og skyndte seg bortover det lumske underlaget i steinuren. «Ikke mist dem av syne.»

Nefer var raskere og sprekere, og han holdt de stigende fuglene i sikte mens han løp langs fjellskulderen under dem. Aller øverst var tinden spaltet i to nåler, mektige søyler av mørk stein, fryktinngytende selv sett nedenfra. De så falkene stige opp langs dette mektige naturmonumentet inntil Nefer innså hvor de var på vei. Fjellveggen hadde et overheng halvveis oppe i det østre tårnet, og der var det en V-formet kløft i bergsiden. I den var det stuvet en plattform av tørre greiner og kvister.

«Redet!» hylte Nefer. «Der er redet!»

De sto sammen med hodet lagt bakover og så falkene lande på redekanten, først den ene, så den andre. De begynte å spenne og vri seg for å gulpe opp duekjøttet fra kroen. En ny svak lyd nådde Nefer, båret av vinden som strøk langs fjellsiden. Det var et kor av inntrengende skrik fra unge fugler som forlangte å bli matet. Fra denne vinkelen kunne ikke han og Taita se falkungene, og Nefer hoppet opp og ned av frustrasjon. «Hvis vi klatrer opp på vestre tind der borte,» sa han og pekte, «burde vi kunne se ned i redet.»

«Hjelp meg med hestene først,» beordret Taita, og de satte fotrep på dem og lot dem beite på spredte tuster av ørkengress som ble holdt i live av duggfuktighet ført med vinden helt fra Rødehavet.

Klatreturen opp vestpiggen tok resten av formiddagen, men selv om Taita med sikkert blikk valgte den enkleste ruten rundt baksiden av toppen, måtte de forbi stup så svimlende at Nefer hikstet og så en annen vei. Til slutt kom de ut på en smal hylle like nedenfor toppen. Der satt de på huk en stund for å roe seg og se utover det praktfulle landskapet og det fjerne havet. Det var som om hele skaperverket bredte seg ut nedenfor dem, og vinden stønnet rundt dem, den rusket i serken hans og lekte med krøllene.

«Hvor er redet?» spurte han. Selv på dette luftige, risikable stedet høyt over verden var det bare én ting som opptok ham.

«Kom!» Taita reiste seg og gikk forsiktig sidelengs bortover berghyllen med tærne på sandalene hengende utover kanten av avgrunnen. De tok seg rundt toppen, og langsomt kom østpiggen til syne. De kikket over til den vertikale fjellveggen knapt hundre alen borte, men likevel skilt fra dem av en avgrunn så svimlende at det gikk rundt for Nefer.

På denne siden av slukten befant de seg litt høyere enn redet, så de kunne se ned på det. Hunnfalken satt på kanten og dekket det som måtte befinne seg i redet. Hun snudde på hodet og stirret uforsonlig på dem da de rundet skulderen av toppen. Hun løftet fjærene langs ryggen slik en sint løve stritter truende med manken. Så utstøtte hun et vilt skrik, kastet seg ut over avgrunnen og ble hengende nesten urørlig på vinden mens hun studerte dem omhyggelig. Hun var så nær at hver fjær i vingene syntes tydelig.

Nå som hun hadde flyttet seg, kunne de se ned i bergkløften der redet lå. To ungfugler satt i en bolle av greiner og kvister foret med fjær og med ragg fra villgeiter. De var fullt flyklare allerede, nesten like store som moren. Mens Nefer så andektig på dem, reiste den ene seg opp, bredte ut vingene og flakset hissig.

«Han er skjønn.» Nefer stønnet av lengsel. «Det skjønneste jeg i mitt liv har sett.»

«Han trener til sin første flytur,» sa Taita som en mild advarsel. «Se hvor sterk han er blitt. Innen få dager vil han være vekk.»

«Jeg skal klatre opp etter dem allerede i dag,» erklærte Nefer besluttsomt og skulle til å gå tilbake langs berghyllen, men Taita stanset ham med en hånd på skulderen.

«Det er ikke noe du kan gi deg i kast med sånn helt uten videre. Vi må vie litt dyrebar tid til å planlegge det omhyggelig. Kom og sett deg ved siden av meg!»

Nefer lente seg mot skulderen til Taita mens den gamle pekte ut strukturtrekkene i fjelltoppen ved siden av. «Nedenfor redet er bergveggen jevn som glass, en førti alen høy vegg uten noe å gripe tak i, uten den minste hylle å sette foten på.»

Nefer rev øynene fra ungfuglen og kikket ned. Magen veltet seg, men han tvang seg til å ignorere det. Det var som Taita hadde sagt: Ikke engang en berghyrax, en slik lodden, fotsikker, kaninaktig skapning som holdt til i steile fjellskrenter, kunne funnet fotfeste i den loddrette fjellveggen. «Hvordan kan jeg komme til redet, Tata? Jeg vil ha de falkungene. Jeg lengter slik etter å få dem.»

«Se over redet.» Taita pekte. «Se hvordan kløften fortsetter oppover helt til toppen av stupet.»

Nefer nikket; han fikk ikke frem et ord mens han stirret på den farlige veien Taita viste ham.

«Vi finner en måte å nå toppen på, slik at vi kommer ovenfor redet. Vi tar med oss tauene fra seletøyet. Fra toppen firer jeg deg ned langs bergsprekken. Hvis du kiler bare føtter og knyttede never sidelengs inn i åpningen, vil du kunne henge på dem. Samtidig støtter jeg deg med tauet.»

Fortsatt fikk ikke Nefer frem et ord. Han ble direkte uvel av det Taita hadde foreslått. Det kunne da ikke være mulig for et menneske å komme levende fra den klatreturen?

Taita skjønte hvordan han følte det og maste ikke om noe svar.

«Jeg tror …» begynte Nefer nølende å protestere, men så tidde han og stirret på de to ungfuglene i redet. Han skjønte at dette var noe skjebnen hadde bestemt for ham. En av ungfalkene var gudefuglen hans, og dette var eneste måte å vinne forfedrenes krone på. Hvis han ga opp nå, ville han gi avkall på alt gudene hadde valgt ham til. Han måtte gjøre det.

Taita fornemmet at gutten ved siden av ham tok på seg oppgaven og ble mann. Han frydet seg dypt i hjertet, for dette var noe skjebnen hadde bestemt for ham også.

«Jeg skal gjøre forsøket,» sa Nefer ganske enkelt. Han reiste seg. «Vi går ned og gjør oss klare.»

Neste morgen dro de fra den enkle leiren og begynte på oppturen allerede før det lysnet. På et vis klarte Taita å plassere føttene på en sti som selv ikke Nefers unge øyne kunne skjelne i mørket. De bar hver sin kveil grovt tau, flettet av lin og hestetagl og beregnet på å tjore hestene. Et av de små vannskinnene hadde de også tatt med, for Taita sa at det ville bli hett på toppen når solen nådde middagshøyden.

Da de hadde tatt seg rundt til den andre siden av østpiggen, var det blitt såpass lyst at de kunne se fjellveggen over seg. Taita studerte den en times tid og planla klatreruten. Til slutt følte han seg klar. «I den store og allmektige Horus’ navn, la oss sette i gang,» sa han og gjorde det sårede gudeøyets tegn. Så tok han Nefer med tilbake til stedet han hadde valgt som utgangspunkt for klatringen.

«Jeg skal klatre først og vise vei,» sa han til gutten og bandt den ene ene enden av tauet rundt livet. Gi ut tau etter hvert som jeg klatrer. Legg merke til hva jeg gjør. Når jeg roper på deg, binder du tauenden til deg selv og følger etter meg. Mister du taket, skal jeg holde deg etter tauet.»

Til å begynne med klatret Nefer forsiktig og holdt seg til den ruten Taita hadde brukt. Han var stram i ansiktet, og knokene hvitnet anspent for hver gang han festet grepet. Taita mumlet oppmuntrende ovenfra, og guttens selvsikkerhet steg for hver lille forflytning oppover. Han kom opp på høyde med Taita og smilte bredt til ham. «Det der var lett.»

«Det blir vanskeligere,» forsikret Taita tørt og førte an oppover neste skrent. Denne gangen føk Nefer etter ham som en apekatt og skravlet av oppglødd fryd. Til slutt sto de nedenfor en steil renne som smalnet til en sprekk nesten oppe ved toppen.

«Dette blir som etappen du må klatre ned til redet når vi er kommet til topps. Legg merke til hvordan jeg sprenger hender og føtter inn i sprekken.» Taita gikk frem til rennen og klatret langsomt, men uten opphold. Da rennen smalnet, fortsatte han jevnt og ufortrødent som om det var en stige han klatret i. Serken flagret rundt de magre gamle beina, og oppunder lintøyet kunne Nefer se det groteske arret der manndommen var skåret av ham. Nefer hadde sett det før, og han var blitt så vant til det at den forferdelige lemlestelsen ikke lenger vakte noen gru hos ham.

Taita ropte på ham ovenfra, og denne gangen danset Nefer oppover bergveggen, han falt naturlig inn i klatrerytmen.

Hvorfor skulle det ikke være slik? Taita prøvde å holde stoltheten sin innenfor rimelighetens grenser. I guttens årer bruste krigeres og store idrettsfolks blod. Så smilte han, og øynene tindret som om han var ung igjen. Dessuten har han hatt meg som lærer, tenkte Taita. Det er klart han er fremragende.

Solen var bare halvveis oppe på himmelen da de endelig sto sammen på toppen av østpiggen. «Her tar vi en pust.» Taita tok vannskinnet fra skulderen og sank ned.

«Jeg er ikke trett, Tata.»

«Ikke desto mindre tar vi en hvil.» Taita ga ham skinnet og fulgte med mens han slukte ti-femten slurker. «Nedstigningen til redet blir vanskeligere,» sa han da Nefer trakk pusten. «Da har du ingen til å vise vei, og det er et sted hvor du ikke kan finne fotfeste når fjellveggen skrår vekk fra deg.»

«Jeg skal nok klare meg, Tata.»

«Hvis gudene vil det,» medga Taita og så bort som for å beundre prakten i fjellet, ørkenen og havet som bredte seg ut, men i virkeligheten snudde han seg for at gutten ikke skulle se leppene røre seg mens han ba. «Bre dine vinger over ham, mektige Horus, for dette er gutten du har valgt. I Iold av ham, min kjære Lostris, som er blitt gudinne, for dette er frukten av ditt liv og blodet fra ditt blod. Hold fingrene vekk fra ham, avskyelige Set, og rør ham ikke, for du kan ikke vinne over dem som vokter dette barnet.» Han sukket da han begynte å tvile på om det egentlig var så lurt å utfordre mørkets og kaosets gud, og han valgte å ta brodden av formaningen med en liten bestikkelse. «La ham være, gode Set, så skal jeg ofre en okse til deg i Abydos’ tempel neste gang jeg er på de kanter.»

Han reiste seg. «Nå får vi gjøre forsøket.»

Taita gikk foran Nefer til den andre siden av fjelltoppen, hvor han stilte seg på kanten og kikket ned på leirplassen og de beitende hestene, som virket mindre enn nyfødte mus på grunn av høyden. Hunnfalken var på vingene og kretset utover skaret. Han syntes det var noe uvanlig i oppførselen hennes, særlig da hun utstøtte et underlig, fortvilet skrik som han aldri hadde hørt maken til fra en kongefalk. Maken var ikke å se; det hjalp ikke hvor mye han speidet rundt i lufthavet.

Så senket han blikket og kikket over slukten mot hovedtoppen på fjellet, der de hadde stått dagen før. På den måten kunne han orientere seg, for rett nedenfor ham bulet fjellveggen utover slik at det var umulig å se redet. Han gikk sakte langs kanten til han fant begynnelsen av sprekken, den som han visste fortsatte nedover og utvidet seg til kløften hvor falkene hadde bygget rede.

Han plukket opp en løs småstein og slapp den over kanten. Den skramlet nedover fjellsiden og forsvant av syne. Han håpet at den skulle støkke hannfalken og få den til å lette fra redet, slik at han kunne få bekreftet redets nøyaktige beliggenhet, men hannfalken var ennå ikke å se. Bare hunnen fortsatte sin målløse kretsing og utstøtte merkelige, ensomme skrik.

Taita ropte Nefer bort til seg og bandt tauenden rundt livet hans. Han kontrollerte knuten omhyggelig, så dro han hele tauet tomme for tomme mellom fingrene og lette etter eventuelle slitte eller svake partier. «Du har saltasken å bære ungfuglen i.» Han sjekket knuten som Nefer hadde bundet den fast over skulderen med, slik at den ikke skulle hemme guttens bevegelser under klatringen.

«Ikke lag så mye styr, Tata. Far sier av og til at du er som en gammel kjerring.»

«Faren din burde vise mer respekt. Jeg tørket ham bak da han var et jamrende spedbarn, og det samme gjorde jeg med deg.» Taita snøftet og undersøkte knuten ved livet til gutten enda en gang, han utsatte den skjebnesvangre stunden. Men Nefer gikk til kanten og stilte seg rank i ryggen helt ute ved stupet uten å vise tegn til nøling.

«Er du klar?» Han kikket over skulderen og smilte med skinnende hvite tenner og et tindrende glimt i de mørkegrønne øynene. De øynene minnet Taita så levende om dronning Lostris. Med et stikk i hjertet syntes han at Nefer var enda mer tiltalende enn faren hadde vært på samme alder.

«Vi kan ikke somle her hele dagen.» Nefer brukte et av farens yndlingsuttrykk med myndig røst; han etterliknet den aristokratiske tonen godt.

Taita satte seg og vrikket seg på plass i en stilling hvor han kunne forankre hælene i sprekken og lene seg tilbake mot tauet over skulderen, lian nikket til Nefer og så det bråkjekke smilet falme i guttens ansikt da han lirket seg nedover stupet. Taita matet ut mer tau etter hvert som Nefer arbeidet seg nedover.

Nefer nådde utbulingen i fjellveggen, holdt seg fast med begge hender og senket beina slik at føttene kunne famle etter feste nedenfor overhenget. Han fant sprekken med tærne, stakk den bare foten inn og vred ankelen slik at han låste foten fast i sprekken, så ålet han seg videre nedover. Han kastet et siste blikk opp på Taita og prøvde å smile, men presterte bare en sykelig grimase før han svingte seg rundt overhenget. Før han rakk å finne et nytt fotfeste, kjente han at foten glapp i sprekken og at han begynte å rotere i tauet. Mistet han fotfestet, ville han dreie rundt og svinge hjelpeløst ut over avgrunnen. Han tvilte på at den gamle der oppe var sterk nok til å hale ham opp igjen.

Han krafset desperat etter sprekken, og fingrene fikk tak og støttet ham. Nefer slengte ut den andre hånden og grep neste håndfeste. Han var forbi utbulingen, men hjertet hamret og pusten hveste i halsen.

Taitas stemme nådde ham der oppe fra. «Går det bra?»

«Det går bra!» gispet han. Han kikket ned mellom knærne og så bergsprekken utvide seg mot øvre ende av kløften over redet. Armene var slitne og begynte å skjelve. Han strakte høyre bein nedover og fant et nytt fotfeste.

Taita hadde rett: Det var vanskeligere å klatre nedover enn oppover. Da han flyttet høyre hånd ned, så han at knoken allerede var hudløs og klinte et lite blodmerke på bergveggen. Han lirket seg nedover og kom til stedet hvor sprekken utvidet seg til hovedkløften. Igjen ble han nødt til å famle rundt kanten og finne et skjult håndfeste.

I går, da han og Taita satt på den andre toppen og snakket om klatringen, hadde denne overgangen fortonet seg så enkel. Men nå svingte begge beina hans i løse luften over kanten av kløften, og det var som om avgrunnen sugde ham til seg som en kjempemessig munn. Han stønnet og klamret seg fast med begge hender, stivnet fast til bergveggen. Han var redd nå, de siste restene av mot hadde blåst bort med de hete vindkastene som røsket i ham og truet med å rive ham løs fra fjellsiden. Han så ned, og tårene blandet seg med svetten på kinnene. Avgrunnen lokket, den dro i ham med skrekkens klør og fylte ham med kvalmende angst.

«Beveg deg!» Taitas stemme var svak da den nådde ned til ham, men tonen var inntrengende. «Du må bevege deg hele tiden!»

Med en kolossal selvovervinnelse samlet Nefer seg til ny innsats. Han famlet under seg med bare tær og fant en kant som virket bred nok til å gi feste. Han senket seg etter verkende, dirrende armer. Plutselig glapp foten fra kanten, og armene var for trette til å holde vekten lenger. Han falt med et skrik.

Nefer falt ikke lenger enn armene kunne favne, for i neste øyeblikk bet tauet brutalt inn i kroppen hans, strammet til under ribbeina og klemte pusten ut av ham. Han bråstoppet og hang i løse luften; det eneste som holdt ham var tauet og den gamle mannen over ham.

«Nefer, hører du meg?» Taitas stemme var hes av anstrengelsen med å holde ham. Gutten klynket som en valp. «Du må finne noe å gripe tak i. Du kan ikke henge der.» Taitas stemme beroliget ham. Han blunket tårene ut av øynene og så fjellveggen bare en armlengde fra ansiktet.

«Hekt deg fast!» manet Taita, og Nefer så at han hang rett overfor kløften. Åpningen var dyp nok til å gi plass til ham, og den skrå hyllen var bred nok til at han kunne stå på den, om han bare kunne nå den. Nefer rakte ut en dirrende hånd og berørte fjellveggen med fingerspissene. Han begynte å svinge seg frem og tilbake for å nå den.

Det var som en evighet av slit og ubarmhjertig anstrengelse, men til slutt svingte han seg inn i åpningen og klarte å plassere begge de bare føttene på kanten mens han satt tvekroket på huk i åpningen. Han kilte seg inn der og hev etter pusten.

Ovenfor stupet kjente Taita at guttens vekt forsvant fra tauet, og han ropte oppmuntrende over kanten. «Bak-her, Nefer, Bak-her! Hvor er du?»

«Jeg er i kløften ovenfor redet.»

«Hva ser du?» Taita ville holde guttens oppmerksomhet rettet mot andre ting, slik at han ikke skulle tenke for mye på avgrunnen under føttene.

Nefer tørket svetten fra øynene med håndbaken og kikket ned. «Jeg ser kanten av redet.»

«Hvor langt er det dit?»

«Bare et kort stykke.»

«Kan du nå det?»

«Jeg skal prøve.» Nefer krummet ryggen, stemte den mot taket i den smale kløften og flyttet seg forsiktig nedover det skrå gulvet. Nedenfor ante han så vidt tørrkvistene som stakk ut fra redet. Da han fortsatte nedover, kom stadig mer av redet inn i synsfeltet.

Neste rop fra ham var sterkere og mer oppglødd. «Jeg ser hannfalken. Han ligger i redet.»

«Hva gjør han?» ropte Taita tilbake.

«Han ligger og trykker. Det virker som om han sover.» Nefers tone var forundret. «Jeg ser bare ryggen hans.»

Hannfuglen var urørlig der den lå på den øvre siden av det uryddige redet. Men hvordan kan han sove uten å merke alt oppstusset rundt seg? undret Nefer. Nå hadde han glemt sin egen frykt i gleden over å ha falken så nær og redet nesten innen rekkevidde.

Han beveget seg fortere og mer selvsikkert etter hvert som gulvet i kløften flatet ut under ham, og nå var det høyt nok til at han kunne stå oppreist under bergtaket.

«Jeg ser hodet hans.» Hannfuglen lå med utslåtte vinger som om den kappesvøpte et bytte. Han er praktfull, tenkte Nefer, og jeg er nesten nær nok til å røre ham, men han viser ingen frykt ennå.

Plutselig gikk det opp for ham at han kunne gripe den sovende fuglen. Han tok spenntak for å prøve; kjørte skulderen inn i kløften og plasserte de bare føttene i en stødig stilling under seg. Langsomt lente han seg ut mot hannen, så stanset han med hånden hengende over fuglen.

Det lå små bloddråper på de rødbrune ryggfjærene. De var klare som slepne rubiner der de funklet i solskinnet, og med en vemmelig fornemmelse innså Nefer at hannfalken var død. Han følte seg berøvet, som om noe av stor verdi for ham var blitt borte for alltid. Det var mer enn bare falkens død. Den majestetiske fuglen representerte noe mer; den var symbolet på en gud og en konge. Da han betraktet den døde fuglen, var det som om kadaveret forvandlet seg til faraos lik. Nefer fikk gråten i halsen og rykket hånden vekk.

Det gjorde han i grevens tid, for i neste øyeblikk hørte han en tørr, skurrende lyd og et eksplosivt sus i luften. Noe svært og skinnende sort skjøt ut mot stedet hvor hånden hadde vært et øyeblikk tidligere, og tørnet inn i madrassen av tørrkvist med slik kraft at hele redet ristet.

Nefer rykket unna, trakk seg så langt vekk som det var mulig i den trange kløften, og stirret på det groteske vesenet som duvet og buktet seg foran ham. Det var som om synet ble skarpere, som om alt han betraktet ble større, som om tiden bremset ned og gikk med marerittaktig treghet. Han så de døde ungfuglene sammenkrøpet i bunnen av redet under kadaveret av hannfuglen, omkveilet av en tykk, glitrende sort kjempekobra. Slangen løftet hodet og bredte ut nakkckappcn med et grelt mønster i sort og hvitt.

Den sorte, glatte tungen skjøt ut og inn mellom tynne, glisende lepper. Øynene var sorte og bunnløse, og det skinte en liten stjernerefleks i hvert av dem mens de stirret hypnotisk på Nefer.

Nefer prøvde å skrike en advarsel til Taita, men ikke en lyd kom ut av halsen. Han kunne ikke rive blikket vekk fra kobraens uhyggelige blikk. Hodet duvet en smule frem og tilbake, men de kolossale kveilene klemte og pulserte der de fylte falkeredet til kanten. Kroppsskjellene var blankpolert som edelstener der de gned mot kvistene i redet. Hver kveil var like tykk som Nefers arm, og langsomt vred de seg rundt hverandre.

Slangen trakk hodet bakover og gapte, og Nefer så den lyse innsiden av halsen. De nesten gjennomsiktige huggtennene rettet seg ut i myke membranfolder; det hang en liten perledråpe av fargeløs gift i spissen av hver nåletann.

Det onde hodet lynte frem og hugg etter Nefers ansikt.

Nefer skrek og kastet seg sidelengs. Han mistet balansen og tumlet baklengs ut av kløften.

Selv om Taita sto klar til å ta imot en plutselig vekt i tauet, ble han nesten rykket løs fra spenntaket sitt ovenfor stupet da Nefer falt. En vikling av tagltauet raste gjennom fingrene hans og sved hendene, men han holdt hardt fast. Han hørte gutten skrike usammenhengende nedenfor og kjente at han hang i enden av tauet.

Nefer pendlet ut fra kløften og svingte rett tilbake mot falkeredet. Kobraen hadde raskt samlet seg igjen etter det mislykkede hugget, og nå var hodet hevet og huggklart igjen. Den naglet blikket mot gutten og dreide hodet rett mot ham med et hest hves.

Nefer skrek igjen og sparket vilt etter slangen mens han fløy rett mot den. Taita hørte angsten i det skriket og halte i tauet alt han maktet, han la seg bakover og tok i til han trodde de gamle musklene skulle briste.

Kobraen hugg instinktivt etter Nefers øyne da han kom innenfor rekkevidde, men i samme øyeblikk halte Taita i tauet og rykket Nefer unna. Slangens gapende kjeft passerte en fingerbredd fra øret, og slangens kraftige kropp pisket over skulderen hans som en vogn-svepe. Nefer skrek igjen, han skjønte at han hadde fått dødsbittet.

Da han svingte ut over avgrunnen igjen, kikket han ned på det punktet på skulderen hvor slangen hadde boret inn huggtennene – og så lysegul gift smurt utover det tykke skinnet i saltasken. Med vill lettelse rev han tasken løs, og da han begynte å pendle tilbake mot kobraen som fortsatt lå med hodet truende løftet, holdt han tasken foran seg som et skjold.

Kobraen hugg på nytt så snart Nefer var innen rekkevidde, men han tok hugget på den tykke skinntasken. Slangen satte tennene i skinnet og bet seg fast, og dermed ble den dratt med da Nefer svingte utover igjen. Den ble trukket helt ut av redet og vred seg som en buktende knute av kveiler og blanke skjell. Den dasket mot Nefers bein, pisket ham med den tunge halen og hveste uhyggelig mens skyer av gift sprutet ut av gapet og rant nedover saltasken. Så tung var den at sprellingen ristet hele kroppen til Nefer.

Nesten uten å tenke seg om slengte Nefer fra seg tasken med kobraen fastbitt i skinnet. Tasken og slangen falt mot avgrunnen mens den vrengte og vred seg og pisket som besatt. De gjennomtrengende hveselydene ble svakere og svakere mens den deiset langs stupet. Det var som om den falt i det uendelige før den omsider traff steinuren langt, langt under Nefer. Nedslaget verken drepte eller svimeslo slangen, og den pisket febrilsk mens den rullet ned gjennom uren og spratt over steinene som en svær, sort ball til Nefer mistet den av syne blant de grå steinblokkene.

Gjennom en tåke av angst som sløret tankene nådde Taitas stemme frem til ham. Den var hes av anstrengelse og engstelse. «Si noe! Hører du meg?»

«Jeg er her, Tata.» Nefers stemme var veik og skjelven.

«Jeg skal dra deg opp.»

Nefer ble dratt sakte oppover, tak for tak. Selv midt i fortvilelsen måtte Nefer beundre kreftene til den gamle mannen. Da han kom såpass nær fjellveggen at han fikk tak igjen, klarte han å avlaste tauet litt slik at heisingen gikk raskere. Til slutt klorte han seg rundt overhenget og så til sin ubeskrivelige lettelse at Taita kikket ned på ham fra toppen. Det gamle ansiktet minnet om en sfinks, det hadde dype furer av anstrengelse der han halte i tauet.

Med et siste drag tumlet Nefer over kanten og falt i armene til den gamle. Han ble liggende der og gispe og gråte uten å få frem et fornuftig ord. Taita holdt omkring ham. Også han skalv av følelser og utmattelse. Langsomt falt de til ro og fikk igjen pusten. Taita holdt vannskinnet mot Nefers lepper, og gutten svelget, hostet vann og svelget igjen. Han så Taita i ansiktet så ynkelig at den gamle klemte ham bedre inntil seg.

«Det var grusomt.» Nefers mumling var nesten ikke til å forstå. «Den lå i redet. Den hadde drept falkene, alle falkene. A, Tata, det var forferdelig.»

«Hva var det for noe, Nefer?» spurte Taita mildt.

«Den hadde drept gudefuglen min. Og den hadde drept hannfalken.»

«Rolig, gutten min. Drikk litt til.» Han holdt frem vannskinnet.

Nefer svelget feil igjen og fikk et kraftig hosteanfall, men han fortsatte med hvesende stemme straks han fikk igjen pusten. «Den prøvde å drepe meg også. Den var diger og så inderlig svart.»

«Hva var det for noe, gutt? Forklar meg det ordentlig.»

«En kobra, en diger, svart kobra. Den lå i redet og ventet på meg. Den hadde bitt i hjel ungfuglene og hannfalken, og den gikk til angrep med det samme den fikk øye på meg. Jeg ante ikke at en kobra kunne bli så svær.»

«Er du bitt?» spurte Taita med gru og dro Nefer på beina for å undersøke ham.

«Neida, Tata, jeg brukte tasken som skjold, og slangen kom ikke borti meg i det hele tatt,» protesterte Nefer, men Taita tok av ham serken og lot ham stå naken mens han gransket kroppen på jakt etter stikksår. En av knokene og begge knærne var skrubbet opp, men bortsett fra dette hadde ikke den sterke unggutten andre merker enn farao-symbolet på den glatte huden på innsiden av låret. Taita hadde selv tatovert merket, og det var et lite mesterverk som for alltid ville bekrefte Nefers krav på dobbeltkronen.

«Takk og ære til den mektige guden som beskyttet deg,» mumlet Taita. «Med denne kobra-fremtoningen har Horus sendt deg et varsel om forferdelige hendelser og farer.» Ansiktet hans var alvorlig og merket av sorg. «Det der var ingen naturlig slange.»

«Joda, Tata. Jeg så den på nært hold. Den var enorm, men det var en ekte slange.»

«Hvordan kom den i så fall til redeplassen? Kobraer kan ikke fly, og det finnes ingen annen måte å klatre opp stupet på.»

Nefer så forferdet på Taita. «Den drepte gudefuglen min,» mumlet han.

«Og den drepte den kongelige hannfalken, faraos andre jeg,» medga Taita bistert og med sorg i blikket. «Her har mysterier åpenbaret seg. Jeg så skygger av dem da jeg trakterte brikkene, men de bekreftes av det som har skjedd deg i dag. Dette er noe utenom naturens orden.»

«Forklar meg det, Tata,» sa Nefer.

Taita ga ham serken. «Vi må ned fra fjellet og flykte fra de store farene som omgir oss før jeg kan tenke gjennom tegnene.»

Han stoppet opp og kikket opp mot himmelen som om han tenkte dypt. Etter en stund senket han blikket og så Nefer i øynene. «Kle på deg.»Mer sa han ikke.

Så snart Nefer var klar, førte Taita ham tilbake til bortsiden av toppen. Der tok de fatt på nedstigningen, og den gikk fort, for de hadde etablert ruten, og hastverket i Taitas bevegelser var smittsomt. Hestene sto der de hadde gått fra dem, men Nefer kom med en bemerkning før de stegpå: «Herfra er det bare et kort stykke til stedet hvor kobraen falt ned i steinuren.» Han pekte på toppen av uren nedenfor stupet hvor falkeredet fremdeles var synlig. «La oss lete etter kadaveret. Hvis vi finner restene, kan du kanskje få i stand en trolldom som ødelegger kraften i slangen.»

«Det ville være sløseri med dyrebar tid. Vi finner ikke noe kadaver.» Taita svingte seg opp på hopperyggen. «Stig på, Nefer. Kobraen har vendt tilbake til skyggeverdenen den kom fra.»

Nefer grøsset av overtroisk ærefrykt og skyndte seg opp på folen sin.

Ingen av dem sa mer før de var nede fra fjellskråningen og inne i det uryddige åslandskapet øst for tinden. Nefer visste godt at det ikke nyttet å snakke med Taita når han var i dette lunet, men likevel red han opp på siden av den gamle og forsøkte seg med en respektfull bemerkning: «Dette er ikke veien til Gebel Nagara, Tata.»

«Vi skal ikke tilbake dit.»

«Hvorfor ikke?»

«Beduinene vet at vi er ved kilden, og det vil de si til dem som leter etter oss,» forklarte Taita.

Nefer skjønte ingenting. «Hvem er det som leter etter oss?»

Taita snudde på hodet og så på gutten med slik medynk at han tidde. «Det skal jeg forklare når vi har kommet oss vekk fra dette forbannede fjellet og befinner oss på et trygt sted.»

Taita unngikk bakkekammene, hvor de kunne bli synlige i silhuett mot himmelen, og tråklet seg frem gjennom daler og gjel. Hele tiden red han østover, bort fra Egypt og Nilen, stadig nærmere havet.

Først i solnedgangen holdt han an hoppen og tok til orde igjen. «Karavaneveien går like bak den neste åsryggen,» sa han. «Vi må krysse den, men det kan tenkes at fiender er på utkikk etter oss der.»

De tjoret hestene i en skjult wadi, ga dem noen håndfuller knust dhurra i muleposene for at de skulle slå seg til ro, og klatret forsiktig opp til åskammen. Der satte de seg bak en haug rødlilla leirskiver og så ned på karavaneveien.

«Vi ligger her til det blir mørkt,» forklarte Taita. «Så krysser vi.»

«Jeg skjønner ikke hva du har fore, Tata. Hvorfor rir vi østover? Hvorfor kan vi ikke dra tilbake til Thebe, hvor vi står under fars kongelige beskyttelse?»

Taita sukket lavt og lukket øynene. Hvordan skal jeg få sagt det til ham? Jeg kan ikke skjule det stort lenger. Men han er bare barnet ennå, og jeg bør skjerme ham.

Det var nesten som om Nefer hadde lest tankene hans, for gutten la hånden på Taitas arm og kom med en stillferdig bemerkning: «I dag beviste jeg der oppe på fjelltoppen at jeg er blitt mann. Behandle meg som en mann.»

Taita nikket. «Det beviste du til fulle.» Han fortsatte ikke med det samme, men speidet enda en gang langs den velslitte veien nedenfor dem, og denne gangen dukket han øyeblikkelig. «Det kommer noen!» sa han advarende.

Nefer la seg langflat bak skifcrhaugen, og de så støvskyen nærme seg raskt langs karavaneveien fra vest. Nå lå dalen allerede i dyp skygge, og himmelen var fylt med solnedgangens fargeprakt.

«De beveger seg fort,» sa Nefer. «Det der er ikke handelsmenn, det er stridsvogner. Ja, nå ser jeg dem.» Med de unge, skarpe øynene hadde han skjelnet fasongen på den fremste vognen i følget, med forspannet travende foran kusken på den høye vognen. «Det er ikke hyksoskrigere,» fortsatte han da vognene nærmet seg og ble tydeligere. «Det er våre. En tropp på ti vogner. Ja! Se på vimpelen på den fremste vognen.» Vimpelen på den lange, smidige bambusstangen blafret høyt over den svulmende støvskyen. «En kohort Phat-gardister! Vi er trygge, Tata!»

Nefer spratt opp og viftet med begge hendene over hodet. «Her!» ropte han. «Her, blåkrigere. Her er jeg. Jeg er prins Nefer!»

Taita løftet en knoklet hånd og dro ham brutalt ned. «Dukk, din lille tosk. Det der er kobraens marionetter.»

Han kastet et raskt blikk over skulderen igjen og så at den fremste vognkusken måtte ha fått øye på Nefer på bakkekammen, for han hadde pisket forspannet sitt i galopp og kom rasende mot dem langs veien.

«Kom!» sa han til Nefer. «Fort! De må ikke knipe oss.»

Han dro gutten vekk fra toppkammen og begynte å lope ned skråningen. Etter den første motstanden ble Nefer ansporet av Taitas hastverk. Han begynte å løpe på ordentlig og hoppet fra stein til stein, men han klarte ikke å nå igjen den gamle. Taitas tynne bein fløy som vinden, og den lange, sølvgrå manken flagret bak ham. Han nådde først frem til hestene og kastet seg opp på hoppen i et eneste byks.

«Jeg skjønner ikke hvorfor vi flykter fra våre egne,» peste Nefer. «Hva er det som foregår, Tåta?»

«Stig på! Det er ikke tid til snakk nå. Vi må unna.»

Da de galopperte gjennom wadimunningen og ut i åpent lende, kastet Nefer et lengselsfullt blikk over skulderen. Den fremste stridsvognen kom farende over bakketoppen, og kusken satte i et rop, men stemmen druknet i avstanden og i hjulenes ramling.

Før hadde Taita ført dem gjennom et område med forreven vulkansk lava der ingen vogn kunne ta seg frem. Nå red de dit igjen; hestene stormet side om side og holdt tritt med hverandre byks for byks.

«Hvis vi kommer oss inn mellom steinblokkene, kan vi slippe fra dem i mørket. Det er bare en kort stund med dagslys igjen.» Taita kikket opp på det siste lysfeltet fra solen, som allerede hadde dalt ned bak åsene i vest.

«En enslig rytter kan alltid komme unna en vogn,» erklærte Nefer med en sikkerhet han ikke for alvor følte. Men da han så seg tilbake over skulderen, skjønte han at det stemte. De dro fra troppen av humpende og skumpende vogner.

Før Nefer og Taita kom frem til det ujevne lendet, var vognene så langt bak at de nesten ble borte i sin egen støvsky og i det blå, tiltagende skumringsmørket. Allerede ved kanten av blokkmarken måtte de tøyle hestene ned i forsiktig trav, men underlaget var så lumskt og lyset så dårlig at de raskt måtte nøye seg med skrittgang. I siste rest av dagslyset kikket Taita tilbake og så den fremste stridsvognen som en mørk skygge. Den stanset ved kanten av blokkmarken. Taita kjente stemmen til kusken som ropte etter dem selv om ordene var vanskelige å skjelne.

«Prins Nefer, hvorfor flykter du? Du behøver ikke frykte oss. Vi er Phat-gardistene, og vi kommer for å eskortere deg hjem til Thebe.»

Nefer skulle til å vende hesten. «Det der er Hilto,» sa han. «Jeg kjenner stemmen hans godt. Han er en bra kar. Han roper på meg.»

Hilto var en navngjeten kriger som bar Tapperhetsgullet, men Taita ga Nefer streng beskjed om å ri videre. «Ikke la deg forlede. Ikke stol på noen.»

Lydig red Nefer videre inn i terrenget som var et eneste virvar av steinblokker. De svake ropene bak dem ble svakere og svakere inntil ørkenens evige stillhet svelget dem helt. Men særlig mye lenger kom de ikke før mørket tvang dem til å stige av og leie hestene forbi de vanskelige partiene hvor den kronglete stien smalnet og skarpe brodder av sort stein kunne skade en uforsiktig hest eller knekke hjulene på eventuelle vogner som forsøkte å følge etter dem. Omsider måtte de stanse og gi hestene vann og hvile. De satte seg tett inntil hverandre, og Taita skar opp et dhurra-brød med dolken. De gumlet på det mens de pratet lavt sammen.

«Fortell meg om visjonen din, Tata,» sa Nefer. «Hva var det egentlig du så da du trakterte Amon-Ras brikker?»

«Det har jeg jo sagt. Det var ikke mulig å se ordentlig.»

«Jeg skjønner at det ikke er sant.» Nefer ristet på hodet. «Det sa du for å beskytte meg.» Han skalv av den kalde natteluften – og av den uhyggcfølelscn som hadde fulgt ham helt siden han ble hjemsøkt av ondskapen i falkeredet. «Du så noe som varslet forferdelig ille, det vet jeg du gjorde. Det er derfor vi flykter nå. Du må fortelle meg hele visjonen din. Jeg må forstå hva som skjer med oss.»

«Ja, du har rett,» medga Taita til slutt. «Du bør få vite det nå.» Han stakk ut en tynn arm og trakk Nefer nærmere inntil seg under sjalet, og gutten ble forbauset over varmen i den gamle mannens magre kropp. Det virket som om Taita samlet tankene, og til slutt begynte han å snakke.

«I visjonen så jeg et stort tre som vokste på Moder Nilens bredd. Det var et mektig tre, og blomstene var blå som hyasinter, og over det hang Øvre og Nedre Rikes dobbeltkrone. I skyggen av treet var hele vårt kjære Egypts myldrende folkeskare, menn og kvinner, barn og gråskjegg, kjøpmenn og bønder og skrivere, prester og krigere. Treet beskyttet alle sammen, og de opplevde en mektig velstand og var tilfreds.»

«Det var en god visjon.» Ivrig oversatte Nefer den slik Taita hadde lært ham: «Treet må ha vært farao, faren min. Blått er Tamos-slektens farge, og far bærer dobbeltkronen.»

«Det er betydningen slik jeg tolker den, ja.»

«Men hva så du videre, Tata?»

«Jeg så en slange i elvens grumsete vann. Den svømte mot der treet sto. Det var en mektig slange.»

«En kobra?» gjettet Nefer med sped, fryktsom stemme.

«Ja,» bekreftet Taita. «Det var en svær kobra. Den krøp opp av Nilens vann, krøp opp i treet og snodde seg rundt stammer og greiner til det så ut som den hørte til treet, som om den støttet det og ga det styrke.»

«Det forstår jeg ikke,» hvisket Nefer.

«Så reiste kobraen seg i treets øverste greiner, hugg nedover og boret tennene inn i stammen.»

«Du store Horus.» Nefer grøsset. «Var det den samme slangen som prøvde å bite meg, tror du?» Han ventet ikke på svar. «Hva så du videre, Tata?» fortsatte han kvikt.

«Jeg så at treet visnet, falt over ende og brakk i stykker. Jeg så at kobraen fortsatt holdt hodet triumferende løftet, men nå bar den dobbeltkronen på den onde pannen. Det døde treet begynte å skyte ut grønne knopper, men slangen hugg etter dem etter hvert som de dukket opp, og slik ble også de forgiftet og drept.»

Nefer tidde. Betydningen var åpenbar nok, men han klarte ikke å uttrykke sin fortolkning av visjonen i rene ord.

«Ble alle de grønne skuddene til treet ødelagt?» spurte han til slutt.

«Det var et som vokste i all hemmelighet under bakken inntil det ble sterkt. Da brøt det ut som en mektig ranke og viklet seg inn i et basketak med kobraen. Kobraen angrep den med all sin styrke og all sin gift, men like fullt klarte ranken seg og levde sitt eget liv.»

«Hvordan endte konflikten, Tata? Hvem av dem vant? Hvem bar dobbeltkronen da alt var over?»

«Jeg så ikke slutten på konflikten, for den var tilsløret av krigens støv og røyk.»

Nefer tidde så lenge at Taita trodde han hadde sovnet, men så begynte gutten å riste, og Taita skjønte at han gråt. Til slutt åpnet Nefer munnen og snakket med dyster sikkerhet: «Farao er død. Far er død. Det var budskapet i visjonen din. Det forgiftede treet var farao. Det var det samme budskapet vi så ved falkcredct. Den døde hannfalken var farao. Far er død, drept av kobraen.»

Taita kunne ikke svare ham. Det eneste han kunne gjøre var å stramme grepet om Nefers skuldre og prøve å tilføre ham trøst og styrke.

«Og jeg er treets grønne skudd,» fortsatte Nefer. «Du så dette. Du vet at kobraen venter på å ødelegge meg slik han ødela far. Det var derfor du ikke ville la soldatene føre meg tilbake til Thebe. Du vet at kobraen venter på meg der.»

«Du har rett, Nefer. Vi kan ikke vende tilbake til Thebe før du er sterk nok til å forsvare deg. Vi må flykte fra vårt kjære Egypt. Det er land og mektige konger i øst. Jeg akter å gå til dem og forsøke å skaffe en forbundsfelle som kan hjelpe oss å knekke kobraen.»

«Men hvem er kobraen? Så du ikke ansiktet hans i visjonen?»

«Vi vet at han står din fars trone nær, for i visjonen slynget han seg rundt treet og støttet det.» Han tidde litt, og så var det som om han tok en beslutning. «Kobraens navn er Naja,» sa han.

Nefer stirret på ham. «Naja!» utbrøt han dempet. «Naja! Nå skjønner jeg hvorfor vi ikke kan vende tilbake til Thebe.» Han tidde en stund. «På vandring i landene i øst blir vi to utstøtte tiggere.»

«Visjonen viste at du blir sterk etter hvert. Vi må sette vår lit til Amon-Ras brikker.»

Tross sin sorg over faren fikle Nefer sove til slutt, men Taita vekket ham i mørket før daggry. De steg på igjen og red østover til de hadde lagt blokkmarken bak seg og Nefer syntes han kjente salt havlukt i morgenvinden.

«I havnebyen Seged finner vi et skip som kan sette oss over til hurrianenes land.» Det var som om Taita kunne lese hva han tenkte på. «Kong Sargon av Babylon og Assyria, de mektige kongerikene mellom Eufrat og Tigris, er din fars satrap. Han er traktatbundet til å støtte faren din mot hyksosene og mot alle våre felles fiender. Jeg tror Sargon vil stå ved den traktaten, for han er hederlig. Vi må bare stole på at han vil ta oss inn og støtte din rett til det forente Egypts trone.»

Foran dem sto solen opp med et blendende rødskjær, og fra toppen av neste bakkekam så de havet nedenfor. Det tindret som nystøpt bronse i et krigsskjold. Taita anslo avstanden. «Vi kommer til kysten før solen går ned i kveld.» Han snudde seg og myste over bakenden på hesten. Da stivnet han til. Han så ikke bare én, men fire forskjellige skyer av gult støv som steg opp fra sletten bak dem.

«Hilto igjen,» utbrøt han. «Jeg burde visst bedre enn å tro at den gamle banditten ga opp jakten så lett.» Han hoppet opp og stilte seg oppreist på hesteryggen for å se bedre; det var et gammelt kavaleriknep. «Han må ha kjørt utenom blokkmarken i løpet av natten. Nå har han sendt ut en manngard av vogner for å lete etter sporene våre. Han trengte ingen åndemaner for å forstå at vi måtte være på vei østover mot kysten.»

Raskt kikket han i alle retninger og lette etter et skjulested. Den åpne, steinete sletten rundt dem virket blottet for ujevnheter, men han fikk øye på en ubetydelig bølge i terrenget som kanskje kunne gi skjul hvis de nådde dit i tide.

«Stig av!» kommanderte han Nefer. «Vi må holde oss så lavt som mulig og ikke virvle opp noe støv som de kan få øye på.» I sitt stille sinn ergret han seg over at han ikke hadde passet bedre på å dekke sporene deres i løpet av natten. Nå da de svingte til side og leide hestene mot den skjermende bølgen i terrenget, passet han godt på å unngå flekkene av løs bakke og holde seg på en naturlig steinlegning hvor de ikke satte spor. Men da de kom ned til bølgedalen i terrenget, viste det seg at den var for grunn til å skjule en oppreist hest.

Nefer så seg engstelig tilbake. Den nærmeste støvskyen var mindre enn en halv legua bak dem, og den nærmet seg fort. De andre var spredt i en stor halvsirkel.

«Det er ikke noe sted å gjemme seg her, og nå er det for sent å flykte. De har omringet oss.» Taita steg ned fra hoppen, snakket dempet til henne og strøk henne på forbeina. Hoppen trampet og prustet, men han ga seg ikke, og til slutt la hun seg motstrebende ned på siden og snøftet i mild protest. Taita tok av seg serken og bandt den for øynene hennes slik at hun ikke skulle prøve å reise seg igjen.

Deretter gikk han raskt bort til Nefers hingstfole og gjorde det samme knepet med den. Da begge hestene lå på bakken, ga han Nefer en skarp beskjed: «Legg deg ved hodet til Stjerneblikk og hold ham nede hvis han prøver å reise seg.»

Nefer lo for første gang siden han hadde hørt om farens død. Taitas håndlag med dyr fascinerte ham alltid. «Hvordan fikk du dem til å gjøre det der, Tata?»

«Hvis du snakker til dem slik at de skjønner det, gjør de alt du ber dem om. Legg deg nå ved siden av ham og hold ham i ro.»

De la seg bak hestene og fulgte med mens støvskyene feide over sletten rundt dem. «De kan ikke se sporene våre på steingrunn, vel?» spurte Nefer forhåpningsfullt.

Taita snøftet. Han så på den nærmeste vognen som kom mot dem. I de dansende hildringene virket den drømmeaktig og ubetydelig, den bølget og duvet som sett gjennom vann. Den beveget seg ganske langsomt og sikksakkct fra side til side på leting etter spor. Plutselig kom den mer besluttsomt forover, og Taita skjønte at kusken hadde funnet sporene deres og begynt å følge dem.

Vognen kom nærmere og nærmere, og etter hvert kunne de tydelig skjelne mennene om bord. «Ved Scts stinkende pust,» mumlet Taita plutselig urolig, «de har med seg en nubisk speider.»

Den lange, svarte mannen ble enda høyere av hodeskrudet han bar; det var laget av hegrefjær. Fire hundre alen fra der de lå skjult hoppet nubieren ned fra vognen i fart og løp foran hestene.

«De er der hvor vi svingte til side,» hvisket Taita. «Måtte Horus skjule sporet vårt fra den svarte villmannen.» Det het seg at en nubisk speider kunne følge sporet etter en svale som fløy gjennom luften.

Nubieren stanset vognen med et bydende håndsignal. Han hadde mistet sporet der det gikk inn på steingrunn. Bøyd nesten tvekroket kretset han ut over den bare bakken. På det holdet liknet han en sek-retærfugl som lette etter slanger og gnagere.

«Kan du ikke trylle slik at vi blir umulige å oppdage, Tata?» hvisket Nefer urolig. Taita hadde ofte brukt den trolldommen når de jaktet gaselle ute på de åpne slettene, og de fleste gangene hadde den virket så godt at de smekre små dyrene kom godt innenfor buenes skuddvidde uten å bli var jegerne. Taita svarte ikke, men da Nefer kikket bort dit hvor han lå, så han at den gamle allerede hadde den sterkeste amuletten sin i hånden, en gyllen, femspisset stjerne som var usedvanlig vakkert tillaget. Det var Lostris’ lykkeamulett. Nefer visste at den inneholdt en hårlokk som Taita hadde klippet av dronning Lostris da hun lå på balsameringsbordet før hun ble opphøyd til gudinne. Taita berørte den med leppene mens han stille fremsa trylleformelen som skulle skjule dem for fienders øyne.

Ute på sletten rettet nubieren seg opp, preget av ny besluttsomhet, og så rett imot dem.

«Han har funnet svingen i sporet vårt,» sa Nefer, og de så vognen svinge etter nubieren da han begynte å gå mot dem over steingrunnen.

«Den djevelen kjenner jeg godt,» sa Taita lavt. «Han heter Bay, og han er sjaman i Usbak-stammen.»

Nefer fulgte fryktsomt med mens vognen og sporfinneren kom nærmere og nærmere. Kusken sto høyt på vognen, og han måtte utvilsomt kunne se dem der oppe fra. Men han viste ingen tegn til å ha sett dem.

Enda nærmere kom de, og Nefer gjenkjente Hilto som vognkusken; han så til og med det hvite stridsarret på mannens høyre kinn. Et øyeblikk virket det som om han stirret rett på Nefer med de haukeskarpe øynene, men så gled blikket hans vekk.

«Ikke rør deg.» Taitas stemme var dempet som en svak vind over den solbakte sletten.

Nå var nubieren Bay så nær at Nefer så hver eneste amulett som hang i halskjedet over det brede, bare brystet. Bay stanset brått og rynket det arrete ansiktet i en konsentrert mine mens han dreide langsomt på hodet og søkte rundt seg som en jakthund med ferten av vilt.

«Ligg hoggende rolig!» hvisket Taita. «Han fornemmer oss.»

Bay kom enda noen langsomme skritt, så stanset han igjen og løftet hånden. Vognen stanset bak ham. Hestene var rastløse og urolige. Hilto berørte skvettbordet med skaftet på lansen han hadde i hånden. Den svake skrapelyden ble forsterket i stillheten.

Nå stirret Bay rett i ansiktet på Nefer. Nefer prøvde å møte det mørke, uforsonlige blikket uten å blunke, men øynene væsket av anstrengelse. Bay løftet hånden og tok tak i en av tryllcamulettene han hadde i halskjedet. Nefer så at det var et falsk ribbein fra brystet på en menneskeetende løve. Taita hadde et slikt blant alle de andre trylleamulettene sine.

Bay begynte å synge lavt med sin dype, melodiøse afrikanske bass. Så trampet han barbeint i den harde bakken og spyttet i retning av Nefer.

«Han trenger gjennom trylleskjermen min,» sa Taita tonløst.

Plutselig smilte Bay og pekte rett på ham med løveamuletten i neven. Bak ham satte Hilto i et forbløffet rop og måpte mot Taita og Nefer, som plutselig ble avdekket der de lå i åpent lende bare åtti alen borte.

«Prins Nefer! Vi har lett etter deg i tretti dager nå. Lovet være store Horus og Osiris, nå har vi endelig funnet deg.»

Nefer sukket og reiste seg. Hilto kjørte bort til ham, hoppet ut av vognen og huket seg ned foran ham. Han løftet bronsehjclmcn av hodet. «Farao Tamos er død!» ropte han med en stemme vant til å gi kommandoer på slagmarken. «Hill, farao Nefer Seti. Måtte du leve evig.»

Seti var prinsens gudenavn, et av de fem maktnavnene han hadde fått tildelt ved fødselen, lenge før han kunne være sikker på å arve tronen. Ingen hadde hatt lov til å bruke gudenavnet før i dette øyeblikk, da han for første gang ble hyllet som farao.

«Farao! Mektige tyr! Vi kommer for å føre deg til Den hellige stad slik at du kan fostres i Thebe i ditt eget guddommelige bilde som Horus av Gull.»

«Hva om jeg skulle velge å ikke bli med deg, oberst Hilto?» spurte Nefer.

Hilto virket ute av seg. «Med all kjærlighet og lojalitet å melde, farao, det er en streng befaling fra Egypts regent at du skal føres til Thebe. Jeg må følge den ordren selv om det skulle volde deg misnøye.»

Nefer kastet et sideblikk på Taita. «Hva må jeg gjøre?» mumlet han gjennom munnviken.

«Vi må bli med dem.»

De tok fatt på ferden tilbake til Thebe med en eskorte på femti stridsvogner med Hilto som kommandant. Under strenge ordrer dro kolonnen først til Boss-oasen. Raske ryttere var sendt i forveien til Thebe, og mester Naja, Egypts regent, hadde kommet ut fra byen til oasen for å møte unge farao Nefer Seti.

På ferdens femte dag travet vogneskadronen inn i oasen, støvete og medtatt etter flere måneder i villmarken. Da de kom inn i skyggen av palmekronene, stilte et fullt regiment av Phat-gardister opp i paradeorden for å hilse dem velkommen. Soldatene hadde ikke trukket sine våpen; i stedet bar de palmegreiner som de viftet med mens de sang hymnen til monarken.

Seti, mektige tyr,

hånd i hånd med sannheten.

Han som har to kvinner, Nekhbet og Wadjet.

Fyrige slange med kraft så stor.

Horus av Gull, som setter liv i hjerter.

Storrgressets og bienes mann.

Seti, sønn av Ra, solguden, lever for evig og alltid.

Nefer sto mellom Hilto og Taita i den fremste vognen. Klærne hans var fillete og stovetc, og de tykke lokkene var matte av støv. Solen hadde brunet ansiktet og armene til en tone som minnet om modne mandler. Hilto kjørte vognen bortover den lange paradegangen mellom soldatene, og Nefer smilte sjenert til menn han kjente i rekkene. De jublet spontant til ham. De hadde vært glade i faren hans, og nå var de glade i ham.

Midt i oasen var det slått opp en samling mangefargede telt ved kilden. Utenfor kongeteltet ventet mester Naja omgitt av hoffolk, adel og prester, klar til å ta imot kongen. Han var en stor makt i regentvervets makt og prakt, skinnende blank og flott i gull og edelsteiner, og han duftet av liflige salver og velluktende løsninger.

På hver sin side av ham sto Hcscret og Mcrykara, Tamos-slektcns prinsesser. Begge var perlehvite i ansiktet av sminke, men øynene var store og mørke av skyggekrem. Selv brystvortene på de bare overkroppene var pudret røde som modne kirsebær. Hestetaglparykkene var for store for de pene hodene, og skjørtene var så tunge av perler og gulltråd at jentene sto stivt som utskårne dukker.

Da Hilto stanset vognen foran mester Naja, trådte regenten frem og løftet ned den skitne gutten. Nefer hadde ikke hatt sjanse til å bade siden han dro fra Gebel Nagara, og nå oste han som en geit.

«Som din regent hilser jeg deg, farao. Jeg er din tjener og din lojale ledsager. Måtte du leve i tusen år.» Han sa det høyt nok til at alle i de nærmeste geleddene kunne høre hvert ord. Mester Naja leide Nefer til rådspodiet, som var gjort av mørkt edeltre fra dypt inne på det afrikanske kontinent, med elfenben og perlemor innfelt. Han satte Nefer på det, så knelte han og kysset guttens skitne, oppskrubbede føtter uten å vise noen antydning til avsky. Tåneglene var opprevet og innsatt med svart skitt.

Han reiste seg, løftet Nefer opp i stående stilling og rev av ham den fillete serken slik at faraotatoveringen på låret kom frem. Han dreide gutten langsomt slik at alle tilskuerne fikk se merket tydelig.

«Hill, farao Seti, gud og sønn av gudene. Se ditt tegn. Betrakt dette merket, alle jordens nasjoner, og skjelv for kongens makt. Bøy dere for faraos makt.»

Et brusende rop steg fra soldatene og hoffmennene som sto sammentrengt rundt podiet. «Hill, farao! Måtte han i sin makt og majestet leve evig!»

Naja førte prinsessene frem, og de knelte foran broren for å avlegge troskapsed. Stemmene deres var nesten ikke hørbare før Merykara, den yngste, plutselig ikke klarte å styre seg lenger. Hun hoppet opp på podiet og styrtet bort til broren så de juvelbesatte skjørtene flagret. «Nefer!» hvinte hun. «Sånn som jeg har savnet deg! Jeg trodde du var død.» Nefer gjengjeldte omfavnelsen klosset, men til slutt trakk hun seg unna. «Det lukter så fælt av deg,» hvisket hun og kniste.

Mester Naja ga en av de kongelige guvernantene tegn om å føre barnet bort, og etterpå kom rådsmedlemmene og resten av Egypts mektige herrer frem, en for en, og avla troskapseden. Det oppsto en pinlig situasjon da unge farao studerte forsamlingen og stilte et spørsmål med klar, gjennomtrengende stemme: «Hvor er min gode onkel Kratas? Han av alle mine folk burde vært her og hilst meg velkommen.»

Talla mumlet en beroligende forklaring. «Mester Kratas kunne ikke møte. Du skal få dette forklart senere, høye majestet.» Den gamle, skrøpelige Talla var formann i statsrådet nå. Han var blitt Najas medløper.

Seremonien endte da mester Naja klappet i hendene. «Farao har fart vidt og langt. Han må hvile før han fører prosesjonen inn i byen.»

Som den største selvfølge av verden tok han Nefer i hånden og leide ham inn i kongsteltet, der et helt gardistregiment kunne fått plass i de rommelige galleriene og salongene. Der var tjenerskapet klart til å ta imot ham – garderobemesteren, parfymererne og frisørene, vokteren av de kongelige juveler, kammertjenerne, manikyristene, massørene og badekonene.

Taita hadde bestemt seg for å bli ved guttens side for å kunne beskytte ham. Han prøvde å lure seg umerkelig med i dette følget, men han stakk seg ut med sin hengslete gestalt og manken av sølvgrått hår, og dessuten var han så navngjeten og hadde slikt ry at han aldri kunne ha beveget seg umerkelig omkring noe sted i landet. Nesten øyeblikkelig konfronterte en væpnet sersjant ham. «Vær hilset, mester Taita. Måtte gudene alltid smile til deg.» Farao Tamos hadde adlet ham samme dag som han undertegnet frigivelsesbrevet hans, men Taita syntes fortsatt det føltes litt beklemmende å bli tiltalt med tittelen.

«Egypts regent har sendt bud på deg.» Sersjanten så på magerens skitne klær og gamle, støvete sandaler. «Det ville nok være best om du ikke møtte opp hos ham i de klærne. Mester Naja misliker frastøtende lukter og uvasket bekledning.»

Teltet til mester Naja var større og mer luksuriøst utstyrt enn faraos telt. Han satt på en trone av ibenholt pyntet med bilder av Egypts viktigste guder fremstilt i gull og det sølvblanke metallet som var enda sjeldnere og mer kostbart. Sandgulvet var dekket med ulltepper fra Hurria, vevd i nydelige farger, også den sterke grønnfargen som symboliserte frodige åkre langs Nilens bredder. Etter sin opphøyelse til Egypts regent hadde Naja tatt grønt som sin slektsfarge.

Han mente at behagelige dufter lokket gudene nærmere, så det brant røkelse i sølvkar som hang i lenker fra mønespilen i teltet. Åpne glassvaser med parfyme sto på et lavt bord foran tronen. Regenten hadde tatt av seg parykken, og en slave holdt en kjegle parfymert bivoks på den barberte issen. Voksen kjølte ham behagelig når den smeltet og rant nedover ansiktet og halsen.

Det luktet hage inne i teltet. Også hoffmennene, ambassadørene og ansøkerne som satt vendt mot tronen hadde fått beskjed om å bade og parfymere kroppen før de møtte frem for regenten. Likeledes hadde Taita fulgt sersjantens råd. Håret hans var vasket og gredd til en sølvgrå kaskade over skuldrene, og lintøyet hans var nyvasket og bleket til reneste hvitt. Ved inngangen til teltet knelte han for å ære tronen. Det oppsto et brus av kommentarer og spekulasjoner da han reiste seg. De utenlandske ambassadørene så rart på ham, og han hørte at navnet hans ble hvisket. Også krigerne og prestene nikket og bøyde seg tett sammen. «Det er magcren,» sa de til hverandre.

«Den hellige Taita, som mestrer brikkenes kunst.»

«Taita, Horus’ sårede øye.»

Mester Naja kikket opp fra papyruset han hadde sittet og kikket på. Han smilte tvers gjennom hele teltet. Han var virkelig flott å se til, med edle ansiktstrekk og følsomme lepper. Nesen var smal og rett, og de livlige, intelligente øynene hadde farge som gyllen agat. Det fantes ikke overflødig fett på det bare brystet, og armene var slanke og dekket med hard muskulatur.

Taita tok et raskt overblikk over mennene som satt nærmest tronen. Det var skjedd forandringer i løpet av den korte tiden som var gått siden farao Tamos’ død; en omfordeling av makt og gunst blant hoffmenn og adel. Mange kjente ansikter manglet, og mange andre hadde kommet fra en ubemerket tilværelse og fått sole seg i regentens velvilje. Blant disse var Asmor fra Phat-garden.

«Tre frem, mester Taita.» Najas stemme var lav og vennlig. Taita gikk mot tronen, og flokken av hoffmenn skilte seg for å slippe ham frem. «Du skal vite at du står høyt i vår gunst. Du har på en fortreffelig måte skjøttet de plikter farao Tamos påla deg. Du har gitt prins Nefer Memnon uvurderlig instruksjon og opplæring.» Taita ble forbløffet over varmen i denne hilsenen, men lot seg ikke merke med det. «Nå som prinsen er blitt farao Seti, vil han ha enda større behov for din veiledende hånd.»

«Måtte han leve evig,» svarte Taita, og forsamlingen gjentok hans ord.

«Måtte han leve evig.»

Mester Naja slo ut med hånden. «Sett deg her i skyggen av tronen min. Også jeg vil få god bruk for din erfaring og visdom når jeg skal ta meg av faraos anliggender.»

«Kronregenten hedrer meg mer enn jeg fortjener.» Taita viste mester Naja et mildt ansikt. Det var fornuftig å aldri la sin skjulte fiende merke ens motvilje. Taita satte seg på plassen han ble budt, men takket nei til silkeputen og satte seg på ullteppet. Han var rett i ryggen og stram i skuldrene.

Regenten og hans folk fortsatte sitt arbeid. De holdt på å fordele boet etter general Kratas. Siden Kratas var erklært forræder, skulle alt han eide tilfalle Kronen. «Fra forræderen Kratas til Hapis tempel og mysterienes prester,» leste Naja fra papyruset, «overføres alle hans jordeiendommer og bygninger på flodens østre bredd mellom Dendera og Abnub.»

Taita hørte på dette og sørget over sin eldste venn, men han lot ikke ansiktet vise den minste skygge av sorg. Under den lange ferden hjem fra ørkenen hadde Hilto fortalt hvordan Kratas døde. «Alle, selv de adelige og de gode, går stille når Egypts nye regent er i nærheten,» hadde han sagt til Taita. «Menset er død, han som var statsrådets formann. Han døde mens han sov, men det er de som hevder at han fikk litt hjelp til det. Cinka er død, henrettet for forræderi, selv om han ikke lenger var klar nok i hodet til å bedra den eldgamle kona si. Boet hans er konfiskert av kronregenten. Femti andre har fart til underverdenen sammen med den gode Kratas. Og alle rådsmedlemmene er Najas hunder.»

Kratas hadde vært Taitas siste bindeledd med de gode, gamle dager da Tanus, Lostris og han var unge. Taita hadde vært svært glad i ham.

«Fra forræderen Kratas til Egypts regent går alt hirsekornet som ligger lagret i hans navn i kornkamrene i Atribis,» leste mester Naja fra papyruset.

Det var femti fulle lektere, anslo Taita, for Kratas hadde vært smart med sine investeringer på hirsebørsen. Mester Naja hadde gitt seg selv en raus betaling for den strevsomme jobben med attentatet.

«Disse lagrene skal benyttes til folkets beste.» Klausulen fikk ekspropriasjonen til å ta seg bedre ut, og Taita lurte uttrykksløst på hvem som skulle avgjøre hva folkets beste var.

Prestene og skriverne hadde hendene fulle med å registrere delingen av boet på leirtavlene. Disse skulle oppbevares i tempelets arkiver. Mens Taita fulgte med på forhandlingene, holdt han sinnet og sorgen nedlåst i hjertet.

«Nå går vi videre med en annen viktig sak,» sa mester Naja da familien til Kratas var fratatt all sin arv og han selv var blitt tre lakh rikere, tre hundre tusen gullstykker. «Jeg tar nå for meg hensynet til prinsesse Heserets og prinsesse Merykaras velferd og status. Jeg har drøftet saken alvorlig med rådsmedlemmene. Alle er enige om at jeg for deres egen skyld bør ta både prinsesse Heseret og prinsesse Merykara til ekte. Som mine hustruer kommer de under min fulle beskyttelse. Gudinnen Isis er begge prinsessenes høye beskytterinne. Jeg har gitt gudinnens prestinner ordre om å undersøke tegnene, og de har stadfestet at disse giftermålene behager gudinnen. Derfor skal vielsen finne sted i Isis-tempelet i Luxor på dagen før neste fullmåne etter farao Tamos’ begravelse og kroningen av arvtakeren hans, prins Nefer Seti.»

Taita holdt seg urørlig og fortrakk ikke en mine, men overalt rundt ham ble det mumling og uro over denne kunngjøringen. De politiske konsekvensene av et slikt dobbeltbryllup var monumentale. Alle de tilstedeværende skjønte at mester Naja aktet å gifte seg inn i den kongelige Tamos-slekten, slik at han ble nestemann i tronfølgen.

Taita fikk en iskald fornemmelse helt inn til margen, som om han nettopp hadde hørt farao Nefer Setis dødsdom ropt ut fra Hvitetårnet midt i Thebe. Det var bare tolv dager igjen av de foreskrevne sytti til den kongelige balsameringen av den døde farao. Rett etter at Tamos ble lagt i gravkammeret i Kongenes Dal på Nilens vestbredd, skulle kroningen av etterfølgeren og bortgiftingen av de gjenværende døtrene hans finne sted.

Så ville kobraen hugge igjen. Taita var helt sikker på det. Han ble revet ut av tankene på farene som omgå prinsen da det gikk et brus gjennom mengden rundt ham, og uten å ha hørt noe skjønte han at regenten nettopp hadde erklært audiensen slutt. Naja reiste seg og forsvant gjennom teltfliken bak tronen. Taita reiste seg sammen med de andre for å gå fra teltet.

Med et smil og et høflig bukk gikk Asmor frem og stoppet ham. «Mester Naja, Egypts regent, ber deg la være å gå. Han inviterer deg til en privat audiens.»

Nå var Asmor oberst i regentens livgarde, med rang som Beste av Ti Tusen. I løpet av kort tid hadde han vunnet makt og innflytelse. Det var ingen vits i å avslå innkallingen – for den saks skyld var det ikke mulig heller – så Taita nikket. «Jeg står alltid til tjeneste for farao og for hans regent. Måtte begge leve i tusen år.»

Asmor tok ham med til de indre delene av teltet og holdt forhenget til side slik at han slapp gjennom. Taita kom ut i den åpne palmeskogen, og Asmor førte ham bort til et mindre telt som var slått opp for seg selv. Tolv gardister var plassert i ring rundt denne paviljongen, for dette var et sted for hemmelige rådslagninger, og ingen fikk lov til å nærme seg uten å være innkalt av regenten. På kommando fra Asmor trådte gardistene til side, og obersten viste Taita inn i det dunkle teltet.

Naja kikket opp fra bronsebollen han vasket hendene i. «Velkommen skal du være, mager.» Han smilte varmt og vinket mot putehaugen midt på det teppedekkede gulvet. Taita satte seg, og imens nikket Naja til Asmor, som gikk og stilte seg på vakt i teltåpningen med det sigdformede sverdet trukket. Det var ikke andre enn de tre i teltet, og samtalen deres ville ikke bli overhørt.

Naja hadde tatt av seg smykkene og regentdistinksjonene. Han var høflig og vennlig da han kom og satte seg på en av putene rett overfor Taita. Han pekte på fatet med sukkertøy og sorbett i gylne boller som sto mellom dem. «For all del, forfrisk deg.»

Taitas første innskytelse var å avslå, men han skjønte at å forsmå regentens gjestfrihet ville avdekke hans egen fiendtlighet og vise Naja at han var en sterk motstander.

Ennå hadde mester Naja ingen mulighet til å vite at Taita var klar over hva han aktet å gjøre med den nye faraoen, hvilke forbrytelser han hadde begått og hvilke videre planer han hadde. Han nikket som takk og valgte den gylne bollen lengst fra hånden sin. Han ventet til Naja hadde grepet den andre sorbettbollen. Regenten tok den, løftet den, drakk og svelget uten å nøle.

Taita løftet bollen til munnen og tok en slurk av fruktdrikken. Han holdt den på tungen. Det var enkelte som skrøt av at de hadde gifter som var smakløse og umulige å oppdage, men Taita hadde studert alle de farlige stoffene, og selv sur frukt kunne ikke maskere smaken deres for ham. Drikken var fri for tilsetninger, og han svelget den med nytelse.

«Takk for tilliten,» sa Naja alvorlig, og Taita skjønte at han siktet til mer enn det at han hadde tatt imot forfriskningen.

«Jeg er kongens tjener, og derfor regentens tjener.»

«Du er et menneske med uvurderlig verdi for Kronen,» innvendte Naja. «Du har trofast tjent faraoene, og samtlige har uten betenkeligheter satt sin lit til dine råd.»

«Du overvurderer min verdi, herre regent. Jeg er gammel og skrøpelig.»

Naja smilte. «Gammel? Ja, du er gammel. Jeg har hørt påstander om at du er over to hundre år gammel.» Taita nikket; han verken bekreftet eller benektet det. «Men skrøpelig er du såvisst ikke! Du er gammel og monumental som et fjell. Visdommen din er grenseløs. Selv det evige livs hemmeligheter sitter du inne med.»

Smigeren var grell og tykt påsmurt, og Taita lette etter det bakenforliggende motivet. Naja tidde, han så forventningsfullt på ham. Hva ventet han på å få høre? Taita så ham i øynene og innstilte sinnet på å oppfatte tankene hans. De var flyktige og uhåndgripelige som svinsende grotteflaggermus under den halvmørke himmelen ved solnedgang.

Han oppfattet én tanke i sin helhet og skjønte plutselig hva Naja ønsket av ham. Kunnskapen ga ham makt, og veien videre åpnet seg for ham som porten til en erobret by.

«I tusen år har alle konger og alle lærde menn lett etter det evige livs hemmelighet,» sa han dempet.

«Kanskje bare én mann har funnet den.» Naja bøyde seg ivrig frem med albuene på knærne.

«Herre, spørsmålene dine er for dype for en gammel mann som jeg. To hundre år er ikke evig liv.» Taita slo bagatelliserende ut med hendene, men han slo ned blikket, slik at Naja kunne tolke den halvhjertede benektelsen slik han ønsket. Egypts dobbeltkrone og evig liv, tenkte han og smilte innvendig mens han holdt en alvorlig mine. Denne regentens behov er få og enkle.

Naja rettet seg opp. «Vi snakker om disse dype spørsmålene en annen gang.» Han hadde et triumferende glimt i de gule øynene. «Men nå er det noe annet jeg vil be deg om. Det ville gi deg en mulighet til å vise at min gode oppfatning av deg er helt på sin plass. Du ville oppleve en grenseløs takknemlighet fra min side.»

Han snor og vrir seg som en ål, tenkte Taita. Og jeg som en gang tok ham for å være en sløv stut av en soldat. Han har klart å sette sin lykt under en skjeppe og skjule den for oss alle sammen. «Så sant det står i min makt,» sa han høyt, «gjør jeg hva som helst for min faraos regent.»

«Du behersker Amon-Ras brikker,» sa Naja så bestemt at motsigelse var utelukket.

Igjen ante Taita det mørke dypet av denne mannens ambisjoner. Ikke bare kronen og evig liv, tenkte Taita. Han vil se inn i fremtiden også! Men han nikket ydmykt. «Mester Naja, hele mitt liv har jeg studert mysteriene, og kanskje jeg har lært litt.»

«Hele ditt meget lange liv.» Naja understreket setningen på sin egen måte. «Og du har lært uhyre mye.»

Taita bukket og tidde. Hvorfor innbilte jeg meg at han ville få meg drept? spurte han seg. Han vil beskytte meg med sitt eget liv, for deter det han tror jeg sitter med – nøkkelen til hans udødelighet.

«Taita, du som er avholdt av konger og guder, jeg ønsker at du skal traktere Amon-Ras brikker for meg.»

«Herre, jeg har aldri betjent brikkene for noen som ikke var dronning eller farao, eller som var skjebnebestemt til å sitte på vårt kjære Egypts trone.»

«Det kan godt være at en slik person ber deg om det nå,» sa mester Naja med ettertrykk.

Store Horus har utlevert ham til meg, og nå har jeg ham i hende, tenkte Taita. «Jeg bøyer meg for faraos regents ønsker,» sa han høyt.

«Vil du betjene brikkene for meg allerede i dag? Jeg er meget oppsatt på å få vite hva gudene ønsker.» Najas flotte ansikt sitret av iver og griskhet.