Synnøve Eriksen

7

Bergfoss

Gylne dager

Synnøve Eriksen

7

Bergfoss

Gylne dager

1

Det var høst i luften. Anette sto ute i hagen og tenkte vemodig på at det unektelig var litt trist at sommeren var over. Men det var den. Trekkfuglene hadde begynt på sin ferd mot varmere himmelstrøk, fornuftige som de var. Hun så opp mot horisonten og fulgte den fine plogformasjonen av gjess som fløy sørover.

Det var ganske utrolig at de kunne klare den lange flyturen, og enda mer imponerende at de kunne orientere seg. Anette hadde lest et sted at sangerne trakk om natten og fant veien ved å se på stjernene, mens trost og bokfink helst fløy om dagen og navigerte etter solen. Mange av dem kom til å fly til Afrika, kanskje helt til Madagaskar. Til en varm og solrik vinter.

Men høsten i Norge var ikke så verst den heller. Anette stirret beundrende rundt seg på naturen, som glødet i de vakreste nyanser av gult og rødt. Bjerketrærne med sine gullgule blader, ospen med en lysere, nesten blekgul nyanse og rognen i knall oransje. Det store eiketreet ute på tunet sto i høstskrud med sine mørke, kobberbrune blader. Egentlig hørte det ikke til så langt nord, men det så likevel ut til å trives utmerket.

Jo, det var vakkert. Naturens egen høstutstilling gjorde disse månedene til noe helt spesielt. Hun så på grenene til epletrærne i hagen nedenfor prestegården, som nå var tomme for frukt. Akkurat som i fjor hadde de høstet frukten og laget eplesyltetøy og eplesaft.

Akkurat som i fjor, tenkte hun. Selv om alt annet var blitt forandret på dette ene året. Forandret til noe nytt og spennende. Og gledelig. Hun var ikke lenger Anette Borge. Nå var hun Anette Veide. Hun delte livet sitt med Ulf nå. Sovnet inn ved siden av ham om kvelden og våknet opp sammen med ham om morgenen. Anette trengte ikke lenger å lengte, hun hadde ham hos seg.

Skjønt hun elsket ham ikke mindre for det, snarere mer. Hun elsket ham mer for hver dag hun fikk dele med ham og bli bedre kjent med ham. Når hun lå i armene hans om kveldene og kjente ham inni seg, følte hun det fremdeles på samme måte som når han berørte henne for aller første gang. Ulf ga henne hver gang den samme følelsen av liv og sensualitet som han hadde gjort på bryllupsnatten, da han vekket kroppen hennes opp fra en lang dvale og lærte henne å elske og å nyte igjen.

Når hun våknet om morgenen, måtte hun alltid strekke ut hånden for å kjenne på ham for å være helt sikker på at han virkelig var der. At ikke alt bare hadde vært en drøm. Men Ulf var der alltid. Anette visste det nå. Ulf kom til å være hos henne. Det skulle ikke skje noe med ham. Hun skulle få lov til å dele livet sitt med ham.

Likevel lot hun hendene stryke lett over kroppen hans, som om hun ville være helt sikker. Når han våknet og snudde seg smilende mot henne, sukket hun lettet og la seg til rette i armene hans. Lot ham få vekke kroppen hennes på sin egen måte. Åpnet seg for ham og tok imot alt det han ga henne, og viste at hun elsket ham og alltid ville gjøre det.

Anette bøyde seg og luktet på de engelske rosene på nedsiden av huset. De duftet fremdeles sommer, som om de ville gjøre sitt beste for å forlenge årets sesong. Skjønt det var nok ubønnhørlig slutt for i år. Om ikke lenge ville de måtte finne seg i å hvile under snøen helt til neste vår. Anette rettet seg opp og trakk jakken tettere rundt seg. Det var virkelig kaldt denne morgenen, men det gjorde ingenting. Anette grudde seg ikke til vinteren. Hun gledet seg, slik hun nå gledet seg over hver eneste dag.

Hun smilte for seg selv. Hun hadde da en mann hun kunne hente varme fra. Uansett hvor kaldt det kom til å bli, kunne hun krype inn i armene til Ulf og bli varm. Anette kjente at bare tanken på ham tente lysten i henne og fikk henne til å glede seg til kvelden.

Nei, nå kunne hun ikke stå slik og drømme seg bort lenger. Hun kastet et blikk på klokken og skyndte seg inn. Anette skulle på sitt ukentlige besøk på aldershjemmet denne dagen og ville helst ikke komme for sent. Hun visste at de eldre i menigheten satte stor pris på at hun kom, og selv trivdes hun svært godt i deres selskap. Det var noe eget ved mennesker som hadde levd en stund, de hadde historien i seg. Hver og en av dem hadde sin egen livshistorie, og de var i besittelse av en erfaring og en visdom som yngre mennesker ofte manglet.

Inne på kjøkkenet fylte Anette friskt vann i skålene til Rex og Lea. Siden hun var alene hjemme og ingen så henne, benyttet hun også anledningen til å gi dem en ekstra godbit. Ulf mente at de en gang så veldresserte hundene hans snart var like bortskjemte som Pus-Pus, og han hadde kanskje litt rett. Hun strøk den skinnende blanke pelsen til de to rottweilerne og ønsket at hun ikke behøvde å stenge dem inne i det store, tomme huset, selv om hun skjønte at hundene ikke kunne gå fritt omkring slik som Pus-Pus.

Anette kastet igjen et blikk på klokken, og hun fikk det med ett travelt. Hun hentet vesken og bilnøklene, låste døren og gikk med raske skritt mot den hvite Volvoen. Da hun kjørte innover mot sentrum, begynte det å regne. Kaldt høstregn falt tungt mot frontruten, og igjen gikk tankene hennes tilbake til sommeren. Anette tenkte på bryllupet og den storslagne festen som Beate Strand hadde arrangert for dem, men aller mest dvelte hun ved bryllupsreisen til Venezia.

De hadde bodd på et hotell like ved Markusplassen. Med den berømte plassen som utgangspunkt hadde de utforsket byen. Sammen med mannen som hun elsket, hadde Anette endelig fått oppleve den gamle sjøfartsbyen ved Adriaterhavet. Byen som en gang hadde vært Europas fremste importhavn og handelssentrum for alle varer fra Orienten. Både hun og Ulf var blitt mektig imponert over den egenartede blandingen av orientalsk og vesterlandsk stil som hadde smeltet sammen og gjorde Venezia til en unik skjønnhetsopplevelse.

De hadde beundret den brede Canal Grande med Rialto-broen, og en tidlig morgenstund hadde de også fått med seg det yrende fiskemarkedet som bugnet av forskjellige fiske- og skalldyrsorter. Sølvglinsende, kjempestore tunfisk, gråsvarte åler i kasser, hauger av blekrosa adriaterscampi, rød og grå mullus, taggete, røde krabber, blekksprut, kurver med fløtefargete, blå og purpursvarte muslinger og små strandskjell. De hadde naturligvis spist lokale retter som sjøtunge tilberedt på venetiansk vis og ål med paprika og tomater.

De hadde besøkt den vakre Santa Maria della Salute-kirken som lå ved den østre enden av Rialto-broen, og en sen kveld med lett yr i luften delte de en flaske Valpolicella på en liten fortausrestaurant like ved. Sammen med Ulf hadde Anette fått oppleve Markuskirken, Markusbiblioteket og Dogepalasset med sin helt spesielle historie. Venezia var en gang den mektigste bystaten i Italia, og hvert år gikk statens øverste leder, dogen, til havs i skipet sitt og takket for sin rikdom ved å «gifte seg» med havet. Under seremonien kastet han en gullring i havet som et bevis på sin takknemlighet.

Ulf og Anette hadde ruslet rundt i trange gater med hus som var flere hundre år gamle. De hadde tatt gondolturer i de tallrike kanalene som buktet seg som gater gjennom den bilfrie byen, og i de varme, lune augustkveldene hadde de spist middag utendørs med en mørkeblå, stjerneklar himmel over seg.

Den siste uken av bryllupsreisen leide de bil og kjørte et stykke innover i landet – helt til de kom til en bitte liten, malerisk landsby som begge ble aldeles betatt av, og ble værende. Kanskje ble den tiden de hadde her, den aller beste. De bodde på et lite pensjonat og foretok små utflukter til fots. Hver dag satt de på den lokale kaffebaren med hver sin cappuccino, eller hvis det var ekstra varmt – en forfriskende iskaffe.

Om nettene elsket de nesten ustoppelig, som om de aldri kunne få nok av hverandre. Som om de bare var helt fornøyde med tilværelsen når de smeltet sammen og ble til ett. Igjen og igjen. Anette hadde aldri ønsket en mann så intenst som hun ønsket Ulf. Hun begjærte den mannen hun var gift med så til de grader at bare hun tenkte på ham, strammet det seg nederst i magen hennes, og brystene ble tunge.

De hadde hatt en uforglemmelig reise, og nå, i høstregnet, virket det hele nesten som en drøm. Som noe fjernt og uvirkelig. Det var det jo slett ikke. Men tiden gikk så altfor fort, selv om de drøyde den og nøt hvert eneste øyeblikk. Den aller siste dagen i Italia tilbrakte de på en hvit sandstrand som lå litt utenfor allfarvei og hvor de var nesten helt alene. De hadde ligget tett inntil hverandre og tirret hverandre opp, slik at de til slutt måtte løpe ut i bølgene for å kjøle seg ned såpass at de kunne være noenlunde anstendige.

Anette smilte når hun tenkte tilbake. Det hadde virkelig vært en vidunderlig ferie, og det hadde vært så godt å ha Ulf helt for seg selv en stund. Det hadde vært spesielt å få oppleve Venezia sammen med den mannen hun elsket. Kanskje gledet hun seg enda mer nå i ettertid, fordi de hadde minnene sammen. De hadde noe å se tilbake på. De hadde en stor og god opplevelse som de kunne dele med hverandre.

Da de kom hjem til Bergfoss, var de tilfredse og fornøyde og klare til å ta fatt på hverdagen igjen. En ny hverdag som også inkluderte Vilde og Peter. Det var gått over all forventning, og etter én måned følte Anette at alle fire hadde klart å tilpasse seg det nye livet. Hverdagene fløt stille av gårde som en langsom elv.

Det var da også slik livet var, og slik det skulle være. Livet besto for det meste av hverdager. Egentlig er det viktigst å ta vare på alle de vanlige dagene, tenkte Anette idet hun parkerte foran Bergfoss alders- og sykehjem. Det var alle disse dagene som kom og gikk, som var selve livet. Det var alle de vanlige dagene en skulle glede seg mest over, og ikke bare de helt spesielle.

2

Vilde slengte skolesekken på ryggen og syklet ned alleen fra prestegården. Hun fortsatte innover mot sentrum og den videregående skolen. Det var et kjølig drag i luften denne septemberdagen, og hun var tynnkledd og hutret litt. Sommeren er definitivt over for i år, tenkte hun en smule vemodig, men så kastet hun et blikk på de strålende høstfargene rundt seg og smilte fornøyd.

Alt er liksom nytt denne høsten, tenkte Vilde. Det var ikke helt som hun hadde håpet å gå på videregående, det var mye mer teori enn hun hadde trodd, men hun var likevel fast bestemt på å streve seg gjennom grunnkurset. Først neste år skulle hun begynne på selve kokkeutdannelsen. Vilde syntes det var unødvendig at hun måtte tvinges gjennom et helt år med allmennfag først. Men hun var i hvert fall på vei. Hun hadde begynt sin strevsomme vandring mot å bli kokk. Akkurat slik hun alltid hadde ønsket.

Vilde kjente at det var iskaldt å holde rundt sykkelstyret, hendene hennes ville være blåfrosne før hun nådde sentrum. Hun fikk se til å begynne å kle seg etter årstiden, ellers kom hun til å bli forkjølet – og kokker med forkjølelse var ikke populære i et restaurantkjøkken.

Kvelden før hadde hun vært oppe på feriesenteret og spurt kjøkkensjef Arve Olsen om å få jobbe som assistent et par kvelder i uken. Hun hadde gruet seg i flere dager før hun endelig hadde tatt mot til seg og snakket med den sagnomsuste, men ganske strenge og bestemte mesterkokken. Arve Olsen hadde vært på kokkelandslaget, og han hadde jobbet flere år ved ulike restauranter i Frankrike før han kom tilbake til Bergfoss og gjorde Fjellstova om til en gourmetrestaurant av første klasse. Han hadde en profesjonell og ærgjerrig innstilling til faget sitt, og han lot ikke hvem som helst få slippe til på kjøkkenet.

Vilde hadde nesten bitt ned alle neglene sine da hun var på vei opp til feriesenteret, og hun hadde vært så nervøs at magen slo krøll på seg. Det var Anette som mente at hun burde prøve å få seg en jobb på restaurantkjøkkenet, så kunne hun kombinere interesse og yrkesutsikter med hardt tiltrengt kapital. Vilde var naturligvis enig med henne i at det var mye mer forlokkende å jobbe på kjøkkenet i Fjellstova enn å vaske hotellrom og hytter, men hun følte seg temmelig utafor da hun omsider sto ansikt til ansikt med den berømte kokken.

Arve Olsen betraktet henne med skeptisk blikk, og han hadde mange spørsmål. Vilde svarte for seg så godt hun kunne, men hun følte seg ganske motløs en stund. Da de begynte å snakke om mat, glemte hun rent å være engstelig. Hun la engasjert ut som den reneste ekspert.

– Hva er det som skaper god og spennende mat? spurte Arve Olsen etter å ha lyttet rolig til henne en lang stund.

Vilde svarte uten å nøle. – Kreativitet.

Kjøkkensjefen nikket velvillig, og da han til og med kostet på seg et smil, visste hun at jobben var hennes.

Kristina skulle fortsatt holde hotellrommene og hyttene i orden, og i høst hadde hun også fått følge av Sara. Det var litt rart, for i vår hadde Sara plent nektet å jobbe ved feriesenteret og isteden stått i isbaren i sentrum, enda hun tjente mindre penger på å selge is enn å vaske hotellrom. Nå hadde hun altså bestemt seg for feriesenteret likevel. Sara hadde i hvert fall sagt at hun skulle jobbe to ettermiddager i uken frem til snøen kom og hun ville bli opptatt med å kjøre enda raskere i alpinbakken.

De største forandringene denne høsten er nok forandringene hjemme på Fredly, tenkte Vilde. Det var unektelig ganske annerledes å være en storfamilie enn å være bare henne og moren. Den endringen var ganske heftig, men ikke så ille. Det gikk seg gradvis til. Selv om tre rotekopper lagde mye mer surr enn bare én.

Peter og Ulf var omtrent like rotete som Anette. Vilde hadde vært temmelig fortvilet, men så hadde hun løst problemet på sin egen måte: Hun laget en regel om at de skulle holde det i orden på fellesarealene – altså de to stuene, kjøkkenet, badet og gangene – og samle sitt personlige rot på rommene sine. De andre hadde lyttet forvirret til forslaget og gjort et slags forsøk før alt igjen ble som før – kaotisk. Heldigvis hadde Peter og Ulf hatt med seg en oppvaskmaskin da de flyttet inn, slik at ikke kjøkkenet fløt helt over.

De to rottweilerne var det ingen problemer med. Rex og Lea var så lydige og disiplinerte at Vilde nesten syntes det ble for mye av det gode. Selv når Pus-Pus herset med dem, blåste seg opp og gjorde seg viktig, logret de høflig og fant seg i det. Det var mye nytt å venne seg til – både for dyr og mennesker.

Det var forresten ganske kult å bo sammen med Peter. Hun kjente ham godt fra før, selv om det var annerledes å se ham sånn til alle døgnets tider. Vilde hadde ikke ant at han var så ettertraktet, selv om hun visste at han var populær. Men at han var så til de grader omsvermet, det hadde faktisk ikke gått opp for henne før nå.

Håpefulle jenter sto i kø for å overta om han skulle kutte ut Sara. Vilde måtte stadig vekk svare på spørsmål om han snart var ledig. Helt uten medlidenhet ga hun dem klar beskjed om at Peter var fast sammen med Sara, og sa at hvis de var sånn cirka noenlunde smarte, så de seg heller om etter en annen fyr. Dessverre virket det ikke som om de fulgte rådet hennes, men det fikk være deres sak. Peter var grei, han. Han kunne ikke for at han var så kjekk å se på.

I grunnen var det altfor mange patetiske jenter, mente Vilde. Jenter som sultet seg halvt til døde for å være syltynne, fordi de trodde at de ble mer attraktive. På toalettet på den videregående skolen hendte det både titt og ofte at jenter som ellers virket helt normale, sto og kastet opp for å kvitte seg med unødige kalorier. De var livredde for å legge på seg. Vilde syntes det måtte være bedre måter å holde seg slank på. Hun priset seg lykkelig for at hun kunne spise så mye hun ville uten å legge på seg, glad som hun var både i kaker og gedigne middager.

Forresten var det neppe mange anorektikere på hennes linje, det var vel heller få kokker som hadde et såpass slitsomt forhold til mat. De to bestevenninnene hennes peste heller ikke noe videre med å holde vekten, selv om Kristina innimellom var litt forsiktig med hva hun puttet i munnen. Sara, derimot, var mer opptatt av å ha en sterk kropp som kunne mestre alpinløypene, og Vilde visste at hun satte til livs store mengder av både spaghetti og bananer før viktige konkurranser. Det var da også Sara Peter hadde valgt seg, og ikke de magre jentene som sendte lange blikk etter ham. Det sier kanskje vel så mye om hva gutter egentlig liker, tenkte Vilde snusfornuftig.

Hjemme på Fredly gikk det mye i brødmat, eller de samlet seg til sene middager. Alle prøvde å tilpasse seg hverandre så godt de kunne og akseptere hverandres vaner eller uvaner, alt etter som en så det. Det gikk da også stort sett greit, selv om det innimellom kom til en del kulturkollisjoner, som Vilde kalte det. For eksempel hadde de fire ganske forskjellige måter å innta frokosten på. Anette og Vilde hadde alltid pleid å begynne dagen med en rolig morgenstund. De tok seg tid til å dekke bordet, sette frem pålegg og koke tevann. De satt og pratet om den nye dagens små og store gjøremål mens de spiste.

Peter og Ulf hadde en helt annen måte å starte dagen på. De tok seg ikke engang tid til å sitte ned mens de inntok frokosten, men løp rundt med et brødstykke i hånden samtidig som de gjorde alt mulig annet. Ulf var forresten enda et hakk verre enn Peter. Han hadde for vane å gi instrukser ned til verkstedet, hvilket ville si at han snakket i mobilen, samtidig som han spiste, drakk kaffe og løp rundt. Alt på en gang.

Det så unektelig temmelig hektisk ut. Anette og Vilde satte nesten teen i vrangstrupen bare av å se på hvordan de to stresset. Den første tiden hadde de prøvd å overtale Peter og Ulf til å sitte ved bordet mens de spiste, men det viste seg fort å være nytteløst. Derfor ble det til at Anette og Vilde fortsatte med sine rolige morgenstunder. De nøt teen sin mens de ristet oppgitt på hodet av de to oppjagede fyrene.

Så var det fotballkampene på tv. Verken Anette eller Vilde brydde seg om den slags, de visste knapt nok hva som skjedde på en fotballbane. Men for Peter og Ulf var fotballkamper det helligste av alt, særlig når Rosenborg spilte. Jo pleide også å være til stede under disse seansene, og det var et svare bråk i tv-stuen mens det sto på. Anette og Vilde lukket døren godt igjen og søkte tilflukt i den andre stuen eller i kjøkkenet.

Ellers var det ennå ganske uvant å se manneting på badet. Barbersaker, dusjsåper og deodoranter som luktet maskulint og annerledes, sto oppstilt ved siden av hennes og morens ting. Vilde hadde aldri tenkt over at hun og moren hadde levd i en ren kvinneverden, omgitt av nesten bare feminine ting. Slik hadde det vært. Før. Da det bare var Anette og henne.

Vilde syklet forbi Bergfoss Auto der Ulf sikkert var i full gang med ett eller annet, hun visste ikke helt hva jobben hans gikk ut på. Ikke annet enn at han eide stedet og var den som hadde ansvaret for at bilene ble reparert og levert tilbake til kundene i rett tid. Siden han var sjef, gikk hun ut fra at han sikkert var like mye på kontoret som i verkstedet. Vilde klarte ikke helt å tenke på ham som en stefar, enda det jo var det han var, mannen som var gift med moren hennes.

Vilde hadde levd i seksten år uten noen far og trodde ikke at Ulf ville blande seg så mye inn i livet hennes. Ikke på den måten som Anette gjorde. Ulf var mye friere i tankegangen og ikke like striks som henne. Kanskje han kan påvirke mamma til å se litt annerledes på en del ting, tenkte Vilde optimistisk.

For eksempel hadde verken Peter eller Kristina en fast tid de måtte være inne om kveldene, mens hun pent måtte finne seg i å være hjemme på slaget elleve. Hvis hun ville være ute lenger, måtte hun overnatte hos Sara eller Kristina slik at moren ikke fikk snusen i det. Det var verken rettferdig eller særlig logisk, mente Vilde. Hun fikk bare håpe at Ulf klarte å myke opp morens regler, slik at det ble litt lettere for henne også.

Det virker i hvert fall som om de påvirker hverandre på en positiv måte, tenkte Vilde idet hun syklet over broen og kom inn til sentrum. Hendene hennes var virkelig blitt blåfrosne, og hun skjente på seg selv fordi hun ikke hadde husket å ta på seg hansker. Det var skikkelig kaldt nå, i hvert fall så tidlig om morgenen.

Vilde parkerte sykkelen utenfor skolen og lurte på om Roar hadde tenkt å dukke opp i dag. Hun ristet oppgitt på hodet over kjæresten sin, som var aldeles umulig. Etter bare en knapp måned på den videregående skolen hadde Roar blitt mer som en frilanser enn en med fast skoleplass. Hvis han ikke snart skjerpet seg, kom de vel til å kaste ham ut.

Vel, ham om det, tenkte hun nøkternt. Roar fikk ta ansvar for seg selv og ordne opp i livet sitt. Det var bare det at Vilde ikke trodde han ville gjøre det. Han lot ikke til å bry seg om annet enn brettet sitt og de vanvittige drømmene han hadde om å livnære seg som snowboarder.

Vilde hadde overtalt ham til å bli med på sopptur for en ukes tid siden, men han hadde snakket så intenst om å reise til USA at hun ble ganske ukonsentrert. Det hadde forresten ikke blitt store fangsten på dem. Bare noen få bleke piggsopp og et par kremler. De hadde surret dem i fløte om kvelden og laget hvert sitt soppsmørbrød. Men han hadde i hvert fall holdt kjeft så lenge han spiste!

Vilde sukket over Roars manglende evne til å se virkeligheten slik den var. Han er bare nødt til å ta seg sammen, tenkte hun bestemt, men hun tvilte på at han ville gjøre det. Vilde smilte oppgitt over kjæresten, mens hun gikk mot inngangspartiet. Deilig var han nå uansett, da! Og han var hennes.

Der var han forresten. Vilde smilte og vinket idet Roar kom slentrende med kurs rett mot henne.

– Det var litt av en overraskelse, sa hun. – Jeg hadde ikke ventet å se deg her i dag. Men dette betyr kanskje at du har tenkt deg på skolen?

Roar svarte ikke. Han tok isteden tak i henne, snurret henne rundt og kysset henne lenge. Etterpå smilte han fornøyd.

– Absolutt ikke, sa han med ettertrykk. – Jeg kom bare innom for å få et kyss av deg. Han slapp henne og gikk videre. Da hun snudde seg, vinket han freidig. – Jeg har annet å gjøre enn å være her, forklarte han.

Vilde ble stående en liten stund og se etter ham, der han ganske rolig vandret ut av skolegården. Fullstendig likegyldig med hele skolen. Så kjente hun at hun ble mektig irritert. Faen ta ham, tenkte hun. Før hun kom på bedre tanker.

Hvis han ville drite seg ut med å skulke skolen og ødelegge for seg selv, skulle ikke hun stoppe ham. Nei, søren heller. Roar fikk bare gå. Vilde slengte sekken over skulderen, men på vei mot inngangspartiet snudde hun seg flere ganger for å se etter ham. Idet det ringte inn til første time, bet hun seg i leppen og tenkte bekymret over hva det var han drev med. Hvorfor kunne ikke Roar oppføre seg som andre mennesker? Hvorfor måtte han alltid gjøre stikk motsatt av hva alle andre gjorde?

Vilde ga seg selv svarene. Fordi han bare gjorde det som han selv ønsket, og fordi han ikke brydde seg om hva andre mennesker mente og syntes om ham. Slik var han, og kanskje var det nettopp derfor hun likte ham så godt.