Frid Ingulstad

51

Sønnavind

Hjemkomsten

Personene i Sønnavind:

Elise, forfatterinne

Johan Thoresen, billedhugger, Elises ektemann

Hugo, 14 år, Elises sønn fra første ekteskap

Jensine, 13 år, Elises datter fra første ekteskap

Elvira, 10 år, Elise og Johans datter

Sigurd, 6 år, Elise og Johans sønn

Hilda, Elises søster

Ole Gabriel Paulsen, Hildas ektemann

Gabriel, 11 år, Hilda og Ole Gabriels sønn

Kristian Løvlien, Elises bror

Sylvia, Kristians kone

Mathias, 2 år, og Bendik, ½ år, Kristian og Sylvias sønner

Halfdan Løvlien, 9 år, Kristians sønn med Eleonore

Evelyn Løvlien, 7 år, Kristians datter med avdøde Svanhild

Peder Løvlien, Elises yngste bror

Marte, Peders kone

Solveig og Marie, snart 3 år, Peder og Martes tvillingdøtre

Samuel, ½ år, Peder og Martes sønn

Hedvig Borgseter, Sylvias mor

Roar Borgseter, Sylvias bror

Marguerite Borgseter, Roars kone

Georg Brevik, Hedvig Borgseters ektemann

Herr Wang-Olafsen, familievenn og advokat

Evert, Peders venn, foreldreløs

Torunn, Peders kjæreste

Emanuel Ringstad, Elises første ektemann

Hugo Ringstad, Emanuels far

Agnes, Elises barndomsvenninne, har vært gift med Johan

Lars, 13 år, Agnes’ sønn

Vegard og Jeremias, Hugos kamerater fra Bastø

Sebastian Bergeseth, 14 år, Emanuels sønn med Signe

Fru Jonsen, tidligere nabo

Anton Blom, leieboer hos Sylvia og Kristian

Forrige bok, Djeveløya,
sluttet slik:

Svimmel satte hun seg ned på sengekanten, lamslått og fortumlet, ute av stand til å finne ut hva hun burde gjøre.

Da hørte hun skritt utenfor. Kanskje det var Dagny som ville spørre henne om noe?

Døren gikk langsomt opp, og da hun kikket bort mot den, videt øynene hennes seg ut av skrekk. Roar kom langsomt inn i værelset.

«Er det noe galt, Sylvia?»

Hun ristet på hodet. «Jeg vet ikke. Jeg ble plutselig så rar i hodet, alt gikk rundt for meg.»

Med tunge skritt kom han helt bort til sengen. «Du ble helt hvit i ansiktet. Det virket som om det hadde noe med oss å gjøre.»

Hun ristet på hodet igjen. «Jeg forstår ikke hva det var. Det kom så plutselig.»

«Er det ikke like greit å si det som det var?» Den store skikkelsen ruvet over henne. «Jeg tror jeg vet hva du brått la merke til.»

Hun sendte ham et uforstående blikk. Hadde hun tatt feil? Var det en naturlig forklaring allikevel?

«Armbåndet», hvisket hun. «Mors diamantarmbånd.»

Han nikket langsomt. «Da var det som jeg gjettet. Så dumt av Marguerite å bruke det i dag, hun må ha glemt seg helt bort.»

Han satte seg ved siden av henne på sengekanten. Han smilte, men øynene var så svarte da han stirret på henne at det gikk et grøss nedover ryggen hennes.

«Og så synd for deg at du kjente det igjen,» la han langsomt til. «Du forstår hva det betyr, ikke sant, kjære søster?»

1

Tiedemannsgate på Frogner, Kristiania, begynnelsen av mai 1920

Sylvia kjente hjertet banke så fort at hun var redd hun skulle miste pusten. Det suste kraftig i ørene, og alt i rommet danset foran øynene hennes. Hun fuktet leppene nervøst. «Hva mener du?» fikk hun presset frem.

Roar smilte, et farlig smil hun kjente igjen fra før.

Han er en morder, fòr det gjennom hodet hennes, men i det samme slo hun tanken vekk. Det var ikke mulig! Det kunne ikke være sant! Hun måtte ha innbilt seg alt sammen.

«Du vet godt hva jeg mener, Sylvia.» Stemmen hans var silkemyk. «Det er bare mor og du som kjenner armbåndet, og mor er ikke her.»

Skrekken tok likevel overhånd. «Jeg skal ikke si det til noen.»

Han lo lavt. «Ikke til Kristian engang?»

Hun ristet heftig på hodet, redselen strammet i halsen. «Jeg lover.»

«Det ville vært godt om jeg kunne stole på deg, men det gjør jeg ikke, skjønner du. Jeg kan ikke risikere at du bringer dette videre. Du har hatt imot meg lenge, og du fikk mor til å mistenke meg, men hun kom heldigvis på andre tanker etter at jeg fikk snakket med henne.»

«Dagny er like i nærheten,» hvisket Sylvia. «Hun varsler politiet hvis du rører meg.»

Han lo igjen, hånlig denne gangen. «Du har ikke høye tanker om meg, forstår jeg. Tror du virkelig at jeg er så dum? Det finnes mange måter å gjøre det på, og det spiller ingen rolle om det ikke skjer akkurat nå. Hushjelpen kan jeg dessuten ta meg av, og det er lenge til din mann kommer hjem, ikke sant?»

Han reiste seg fra sengekanten. «Da foreslår jeg at du blir med meg ut igjen og nyter sherryen og sommervarmen sammen med oss. Det varer ikke lenge før solen blir stengt ute fra ditt lille rede, har jeg hørt.»

Sylvia var altfor redd til å bli sint, hun klarte ikke engang å tenke klart. Ør og fortumlet vaklet hun etter ham mens trusselen gjenlød i ørene. Hva hadde han ment? Aktet han å få noen til å ta livet av henne etter at han var gått? På hvilken måte, og når? Og hvordan kunne han forhindre at hun varslet politiet og fortalte hva som var skjedd? Enten var han virkelig dum, eller så hadde han lagt en så snedig plan at han greide å lure dem alle.

Marguerite satt smilende ved hagebordet, med draktjakken slengt over en stolrygg og armen hvilende på armlenet. Solstrålene ble reflektert i diamantene på armbåndet, de skinte i alle farger.

Sylvia var så kvalm at hun var nær ved å brekke seg, men svelget hardt og beveget seg med vaklende gange bort til henne.

Marguerite sendte henne et forbauset blikk. «Er du dårlig?» Hun snakket så underlig norsk at Sylvia ville ha funnet det komisk hvis hun ikke hadde vært i den tilstanden hun var.

«Ja, jeg ble plutselig uvel. Jeg må ha spist noe jeg ikke tålte.»

Marguerite lo. «Da er det sannelig godt vi sa nei takk til å spise her!»

Sylvia var ikke i stand til å le.

Roar satte seg. Det føltes som om blikket hans boret seg inn i henne.

«Roar fortalte at det skal bygges to svære kolosser av noen leiegårder på hver side av dere,» fortsatte Marguerite på sitt gebrokne norsk. «Det må vel forringe verdien på eiendommen betraktelig?»

Sylvia nikket uten å si noe. Hun ønsket hun hadde hatt mot til å kommentere armbåndet Marguerite hadde på seg, men våget ikke. Var Marguerite klar over hvordan Roar hadde fått tak i det? Visste hun hva slags mann hun var gift med? Hadde noen fortalt henne at moren hadde gått med på å la Roar beholde eiendommene i Grimstad mot at Sylvia fikk dette, fordi Roar påsto at denne villaen var mer verd enn de tre andre til sammen? Vel å merke før de nye byggeplanene ble kjent?

Hun begynte å fryse. Etter en kort stund frøs hun så hun hakket tenner.

Marguerite fikk et tankefullt uttrykk. «Jeg tror sannelig du må være ordentlig syk.» Hun snudde seg mot Roar. «Jeg synes vi skal komme oss av gårde. Jeg vil nødig bli smittet mens jeg sitter her.»

De reiste seg, tok farvel og forsvant ut gjennom porten.

Sylvia ble sittende. Ikke bare fordi hun ønsket det, men hun var ikke i stand til å røre seg.

Dagny viste seg i verandadøren. «Går’em allerede?»

Sylvia nikket sakte.

Dagny skyndte seg ned verandatrappen. «Er’u dårlig, Sylvia?» Hun hadde begynt å snakke bredt igjen så snart hun sluttet hos fru Stenersen.

Sylvia nikket. «Det kom plutselig. Jeg skjønner ikke hva som feiler meg.»

«Jeg ska’ hjælper’æ. Ta meg i handa så går’u og legger’æ. Unga kan jeg ta meg a’.»

Sylvia tok imot hjelpen, likevel var det bare så vidt hun klarte å komme seg inn og bort til sofaen.

Dagny la et pledd over henne. «Stakkars deg, du ser likbleik ut. Ska’ jeg telefonere te no’n? Jeg har lært a’ frua i Anton Schjøths gate åssen jeg gjør’e.»

Sylvia forsøkte å få orden på tankene. Hun kunne ikke forstyrre Kristian midt i hans eksamen, og hun kunne ikke tilkalle politiet når hun ikke hadde noe bevis. Marguerite hadde nok for lengst gjemt bort armbåndet, og Sylvia visste hvordan politiet ville reagere. Det hjalp ikke at hun selv var datter av en av Grimstads store menn når Kristian var sønn av en simpel fabrikkarbeider og attpåtil ble ettersøkt etter flukten fra Jeddern. Det ville ikke engang hjelpe at de bodde på Frogner når Kristians bakgrunn og fortid var som den var. Politiet ville smile overbærende av det hun fortalte og tro at hun ikke kunne være riktig vel bevart.

Ingen andre enn Elise og Hilda ville tro henne, og hva hjalp det? De kunne ikke forhindre at Roar fant på mer djevelskap, og selv om hun ble funnet myrdet og Dagny kunne fortelle at Roar og Marguerite var de eneste som hadde vært på besøk, ville ingen tro at Roar sto bak drapet. Hun følte seg ikke engang sikker på at Johan og Ole Gabriel ville tro det. Heller ikke Kristian. Hun begynte å skjelve igjen.

«Jeg skulle gjerne ha snakket med Elise, men de har ikke telefon,» fikk hun endelig frem. «Kanskje du kunne telefonere til herr Paulsen og spørre om Hilda kunne komme hit?»

Dagny nikket, gikk stolt ut i gangen der telefonapparat hang på veggen, og ba telefonistinnen om å få verksmester Ole Gabriel Paulsen i Anton Schjøths gate. Hun sa navn og adresse med en så overlegen mine at Sylvia ellers ville ha trukket på smilebåndet, men situasjonen innbød ikke til smil.

Det var gått under en time da både Hilda og Elise dukket opp. Begge hadde trodd at Roar hadde meldt sin ankomst og at de skulle støtte henne under det ubehagelige besøket.

Begge stirret forferdet på henne da hun fortalte hva som var hendt.

«Truet han deg på livet?» Hilda lød vantro i stemmen.

Sylvia gjentok ordrett hva Roar hadde sagt og spurte til slutt: «Går det an å oppfatte det annerledes?»

Begge ristet på hodet.

«Jeg telefonerer til herr Wang-Olafsen,» sa Elise bestemt. «Dette er alvorlig. Vi trenger hjelp.»

Men etter å ha snakket med hushjelpen til herr Wang-Olafsen kom hun slukøret tilbake.

«Han har reist til Kristiansand for å besøke svigerdatteren. Du må fortelle det til Ole Gabriel, Hilda. Han har innflytelsesrike venner.»

Da Hilda kom tilbake fra gangen, ristet hun beklagende på hodet. «Han var gått ut et ærend.»

«Da er vi kanskje nødt til å telefonere politiet likevel.» Elise var ikke fullt så bestemt i stemmen lenger. «Det er best at du gjør det, Hilda. Når de får vite hvem du er, hører de på deg.»

Hilda gjorde som hun sa. Like etter kom hun tilbake. «De kommer så fort de kan.»

Det ble ikke sagt stort mens de ventet. Det hadde skyet over og begynt å regne. Dagny tok barna inn på kjøkkenet og ga dem formiddagsmat mens Elise gikk ut for å trille barnevognen under tak. Lille Bendik sov fremdeles.

Sylvia lå fremdeles på sofaen. Hun kikket bort på Hilda. «Er du i tvil, Hilda? Kan jeg ha misforstått ham?»

«Etter det du har sagt, kan jeg ikke skjønne at det kan misforstås, men jeg kjenner ikke din bror. Har han en makaber sans for humor?»

Sylvia ristet på hodet. «Han har ingen humoristisk sans. Han har vært slem bestandig, han ødela lekene mine da jeg var liten og pinte fugler og kattunger.»

«Kanskje det er derfor du tror det verste om ham nå?»

«Det er mulig. Kanskje jeg kommer til å tvile etter hvert, særlig hvis noen er overbevist om at jeg tar feil. Roar sa at det var mange måter å gjøre det på. Gjøre hva, spør jeg meg selv. ‘Det spiller ingen rolle om det ikke skjer akkurat nå,’ la han til. Samtidig sa han at han skulle ta seg av hushjelpen og at det var lenge til Kristian kom hjem. Hva mente han med alt dette? Det virket så selvmotsigende.»

«Det kan tenkes at han ville skremme deg, gjøre deg så redd og usikker at du ville få det vondt i lange tider etterpå. Han er neppe dum, da ville han ikke sitte i den stillingen han har. Etter det som skjedde med moren din, må han forstå at han ville komme i søkelyset hvis det skjedde noe med deg også.»

Sylvia nikket ettertenksomt. «Kanskje jeg ikke burde fortelle det til politiet likevel?»

Hilda rynket pannen og så ut som om hun var i tvil. «Hva kan de gjøre? Kjøre til Grand og forhøre Roar og Marguerite? Hun har selvfølgelig gjemt armbåndet for lengst, og etter det jeg har forstått, er hun like kald og grådig som broren din. Hun vil enten bli sint fordi du mistenker henne for tyveri, eller hun vil le det bort. Enden på det hele kan bli at politiet vil anse deg for å være hysterisk.»

Sylvia så skremt på henne. «Hysterisk? Du mener de vil tro at jeg har diktet opp hele historien?»

Hilda nikket. «Det er fare for det. Da moren din var blitt overfalt, raste Roar mot politiet og beskyldte dem for ikke å være raske nok til å arrestere overfallsmannen. De bukket og skrapte for broren din på grunn av hans høye stilling og hans posisjon i Grimstad. Han var antakelig den siste de ville mistenke.»

Sylvia bet seg i leppen. «Jeg tør ikke å fortelle dem det likevel.»

«Jeg kan gjøre det for deg. Rolig og nøkternt. Elise kan bekrefte det jeg sier.»

«Tusen takk, Hilda. Jeg vet ikke hvordan jeg skulle klart meg uten dere.»