Jeff Abbott

I siste øyeblikk

Oversatt av Kurt Hanssen

Jeff Abbott

I siste øyeblikk

Oversatt av Kurt Hanssen

Til Shirley Stewart

DEL EN

En høyst privat krig

1

Manhattan, Upper West Side

Jeg banket på den grønne døren og visste at i løpet av de neste fem minuttene ville jeg enten være død eller ha fått vite sannheten.

Mannen åpnet døren til leiligheten akkurat idet jeg utålmodig hadde løftet neven for å banke en gang til. Han så ikke ut som om han drev med menneskehandel. Han så ut som en revisor. Han var iført svart dress og et løst slips med striper i sølv og rosa og ga et vagt inntrykk av å være sliten og utålmodig. Brillene var stålinnfattede og rektangulære. Leppene glinset av thaimat, og jeg kjente duften av måltidet – kanskje hans siste.

Han så på meg, han så på den knøttlille kvinnen som sto ved siden av meg, og så så han på armbåndsuret sitt.

«Du og din kone er sene, Mr. Derwatt,» sa han. «Ett minutt for sene.»

Det var flere misforståelser i den påstanden. For det første heter jeg ikke Derwatt. For det andre var ikke Mila, kvinnen som sto ved siden av meg, min kone. For det tredje var vi der til nøyaktig riktig tid, jeg hadde til og med ventet på at sekundviseren skulle feie forbi tolvtallet før jeg banket på. Men jeg trakk ydmykt på skuldrene, og han åpnet døren så Mila og jeg kunne komme inn. Han studerte henne. Han gjorde det på et kort sekund, men jeg merket meg det. Hun kikket på de to tyrenakkede bøllene som sto ved spisebordet i leiligheten. Deretter senket hun blikket, som om de skremte henne.

Det var et fint, lite skuespill. Mila kan stirre en hvithai i senk.

Jeg stakk frem en hånd til revisoren. «Frank Derwatt. Dette er min kone Lilia.»

«Mr. Bell.» Han tok ikke hånden min, og jeg lot min falle ned langs siden. Jeg lo litt anstrengt for liksom å dekke over det. Jeg hadde på meg jeans og marineblå blazer med rosa poloskjorte under. Mila hadde funnet et grusomt, blomstrete skjørt som jeg antar var hennes bisarre oppfatning av hva en hjemmeværende, amerikansk forstadskone ville iføre seg. Hun holdt godt fast i en rosa håndveske. Vi så ut som om vi var mer interessert i et country club-medlemskap enn i ulovlig adopsjon.

«Jeg trodde vi skulle møtes alene,» sa jeg. Mila tok et skritt nærmere meg, som om hun var redd.

Revisoren tørket av seg thaisausen han hadde rundt munnen. Jeg hadde lyst til å ta strupetak på ham, slenge ham i veggen og tvinge ham til å fortelle meg hvor sønnen min var. Men det ville bare føre til at sønnen min ble drept, derfor ble jeg stående som det nervøse farsemnet fra forstaden jeg lot som om jeg var.

«Ansiktet mot veggen,» sa en av de svære karene. Han var rødhåret og snauklipt og hadde fregner på størrelse med småstein i ansiktet. «Begge to.»

Vi gjorde som han sa. Jeg satte fra meg den lille lerretsvesken jeg bar på.

Jeg kranglet ikke. Jeg skulle forestille en nervøs, lovlydig borger, og selv om jeg hadde vært begge deler i en fjern fortid, var jeg det ikke lenger. Uten avlyttingsutstyr, uten våpen. Bare meg, den strålende personligheten min og raseriet jeg bar på. Den rødhårede undersøkte meg grundig. Deretter gjorde han det samme med Mila.

«Frank,» sa hun da han var omtrent halvferdig, med en anelse frykt i stemmen. Hun gjorde en god jobb.

«Bare vær tålmodig, kjære, det tar bare et øyeblikk,» sa jeg. «Så kan vi få babyen vår.»

Mila hvislet samtykkende, det tålmodige sukket til en kvinne som ville at dette skulle være veien til lykken.

«Mr. og Mrs. Derwatt er rene, Mr. Bell,» sa den rødhårede. Han gikk litt unna oss. Jeg tok Milas hånd et øyeblikk.

«Sett deg, Mr. Derwatt,» sa revisoren. «Unnskyld rotet. Vi bestemte oss for å spise en tidlig middag. Vanligvis tar jeg ikke imot klienter på kveldstid.»

Jeg visste at revisoren på denne tiden vanligvis satt på pendlertoget tilbake til New Jersey. Jeg hadde sjekket hver minste detalj i livet hans: kone, et ett år gammelt barn, et lån på et koselig, lite hus, et løfterikt liv.

Alle de fine elementene som jeg også hadde hatt, men som jeg hadde mistet.

Revisoren og kraftkarene hans studerte meg. Vær så god, tenkte jeg. Jeg hadde forberedt meg grundig.

Den ene åpnet vesken. Han tømte seddelbunkene ut på bordet og begynte å sortere dem.

Mr. Bell kikket på meg.

«Min kone og jeg,» løy jeg, «vi har ikke klart å bli gravide etter å ha prøvd i tre år. Det har nesten ødelagt ekteskapet vårt. Jeg vil så gjerne gi min kone et friskt og lykkelig barn.»

«Dere kan jo adoptere.»

«Ja. Men, eh, det er visse ting med jobben min som jeg ikke har lyst til at velmenende sosialarbeider skal granske så nøye. Vi vil ganske enkelt skaffe oss et barn.»

Mila flyttet seg nærmere meg. «Dere har sjekket vår bakgrunn, ja? Vi vil gjøre et valg og få et barn.»

«Det er ikke så enkelt, Mrs. Derwatt.»

«Jeg har med forskuddet. Vi velger barnet, deretter henter vi ham eller henne.»

Han blunket mot meg.

«Det var det vi ble enige om,» sa jeg.

«Pengene er her, Mr. Bell.» Den rødhårede hadde talt presist og raskt, som en mann som var vant til telle seddelbunker. «Tjue tusen dollar.»

«Det var et par misforhold i bakgrunnssjekken av dere,» sa Mr. Bell.

«Misforhold. Det ordet skjønner jeg ikke,» sa Mila. Hun hadde gjort den østeuropeiske aksenten sin kraftigere.

«Eh, spørsmål, Mrs. Derwatt.»

Jeg holdt pusten. Vi hadde vært veldig, veldig grundige da vi laget identitetene våre. Mila hadde jobbet med dem mens vi gjorde vårt ytterste for å finne en forbindelse til det eneste sporet vi hadde for å finne ut hvor sønnen min befant seg: et fotografi av en kvinne som forlot en privat klinikk i Strasbourg i Frankrike like etter at sønnen min ble født. Jeg var blitt fortalt at det var sønnen min. Vi visste fortsatt ikke hvem kvinnen var, men ved hjelp av Milas omfattende kontakter klarte vi å få tak i et overvåkningsbilde da hun kom til New York en uke etter at min sønn ble født, idet hun kom ut av terminalen sammen med denne mannen, Mr. Bell. Portrettbildet hans lå i en forbryterdatabase som delstaten New York har opprettet; han ble dømt for underslag for seks år siden, og var nå løslatt på prøve. Vi matchet ham med fotoet fra flyplassen. Fant ut hvor han bodde, hvor han arbeidet, og hvem medarbeiderne hans var. Langtekkelig, kjedelig detektivarbeid, men det hadde gitt resultater. Vi sendte ut følere om at vi var potensielle adoptivforeldre, sørget for bakgrunnsmateriale, fikk ordnet dette møtet for å plukke ut en sønn eller en datter.

Men nå.

«Vi klarte ikke å finne nok informasjon om Mrs. Derwatt før hun kom hit fra Romania.»

Mila var fra Moldova, men språkene er identiske. Hun snudde seg mot meg og sa på moldovsk: «Vi blir nødt til å drepe dem.»

Jeg tvang frem et smil. «Hun skjønner ikke hva du mener,» sa jeg på engelsk til Mr. Bell.

«Du sa at du traff Mrs. Derwatt gjennom et datingbyrå på Internett som kobler vesteuropeiske menn med østeuropeiske kvinner.»

«Ja. Hva har det med saken å gjøre? Vi har med pengene. Vi vil ha et barn.»

«Hun er rumener, hvorfor vil dere ikke adoptere der?» sa Mr. Bell. «Du kunne jo bare dra til Øst-Europa og kjøpe deg en unge, akkurat som du kjøpte deg en kone.» Og et fint hånflir som avslutning.

Det var et hull et eller annet sted i historien vår. Eller så var dette kanskje en test. Jeg lot som om jeg var dypt fornærmet. «Vi bryr oss ikke om hvor barnet kommer fra. Jeg har jo sagt at jeg ikke kan gå gjennom de vanlige kanalene.»

«I likhet med så mange andre av klientene våre, Mr. Derwatt. Derfor forstår du nok hvorfor vi er så forsiktige. Våre potensielle foreldre er… farlige folk.»

«Mine forretninger er mine forretninger. Jeg har gitt dere alt dere trenger å vite om meg. Noe mer ville vært kompromitterende.»

«For meg eller for deg?» spurte Mr. Bell.

«Kjære, la oss samle sammen pengene våre,» sa jeg til Mila. «Vi går.» Jeg fortsatte å late som om jeg var dypt fornærmet.

«Ikke rør pengene, Mrs. Derwatt,» sa Bell.

«Vi hadde en avtale.» Jeg pekte på laptopen som sto på bordet. «Man betaler et depositum, velger en baby fra listen, henter ham og betaler resten.»

«Vi kan velge å avstå fra å handle med folk som er ubehagelige.»

«Hva er problem?» sa Mila. «Kanskje dere lager misforståelse, og dette er lett å fikse.» Hun prøvde seg med et strålende smil.

«Du påstår at du er Lilia Rozan fra Bucuresti, og at du kom hit for tre år siden.»

«Påstår ikke. Er.»

«Akkurat den Lilia Rozan ligger for øyeblikket på en kreftavdeling i New Jersey.»

Tabbe. Vi hadde valgt feil identitet. Mr. Bell rettet seg litt opp. Han var nervøs, men han hadde muskelmenn med seg. «Derfor, Mr. Derwatt, vil vi gjerne vite hvem du og din skjønne kone er.»

«Vi er ettersøkt av politiet,» sa jeg. «Vi måtte lyve.»

Mr. Bell smilte. «Detaljer, takk.» De to mennene stilte seg på hver sin side av ham. De hadde ikke trukket våpen, men de trodde ikke de trengte det, vi var jo ubevæpnet.

Jeg så på Mila. «Hør her, pengene våre er like gode som alle andres. Vær så snill.»

Den skallede mannen stilte seg bak Mila. Hun la hånden over armbåndsuret sitt.

«Vi vil vite hvem dere er. Nå. Hvis ikke vil din kone få gjennomgå.»

Mila snudde seg med hendene foldet som i bønn. «Å nei, vær så snill, ikke gjør meg noe. Vi vil bare ha en baby. Vær så snill. Det er det eneste vi vil.»

Han dyttet henne inn mot veggen. Hun vaklet ikke, men fikk tårer i øynene. «Å, vær så snill.»

Jeg sto stille som en stokk. Den skallede mannen kastet et blikk på meg og rynket foraktelig pannen over at jeg lot ham mishandle kvinnen min, og i samme sekund løsnet Mila klokken fra reimen. De hang sammen i en tynn ståltråd. Hun hoppet opp på ryggen hans og klemte garrotten rundt halsen hans, mens klokken og reimen fungerte som håndtak så hun ikke skar av seg fingrene. Skriket hans gikk umiddelbart over i gurgling.

Jeg hamret knyttneven inn i brystet til Mr. Bell så han ble løftet opp og landet på pengene mine. Den rødhårede skulle til å trekke våpen, men han klarte ikke å bestemme seg for om han skulle skyte meg eller hjelpe kompisen, som nå var i ferd med å bli mørkerød under Milas streng. Idet han svingte en Beretta 92FS med lyddemper mot meg – hallo, selvoppholdelsesdrift – kastet jeg meg over ham. Jeg presset pistolen nedover da han fyrte av, og han traff seg selv i foten. Han hylte, og jeg dundret knyttneven i mellomgulvet hans og deretter i strupen. Han vaklet bakover, og vi kjempet om kontroll over pistolen. Han var større enn meg. Jeg vred pistolen så den pekte mot brystet hans. Øynene hans utvidet seg idet han innså at munningen kom til å havne under haken. Da den hadde gjort det, klemte jeg rundt hånden hans, og fingeren hans trakk i avtrekkeren. En fontene av blod og kjøtt sprutet ut da den gravde seg gjennom ansiktet hans. Han rakk å se overrasket ut før kulen ødela ham.

Jeg fikk pistolen løs fra fingrene hans, bråsnudde og siktet på Milas motstander. Men han var allerede ferdig. Hun er ikke stor, men femti kilo er nok når de henger i en ståltråd; en strupe overlever ikke de skadene. Den skallede mannen lå utstrakt foran henne; selv sto hun pesende over Mr. Bell.

«Alt i orden?» spurte jeg. Hun nikket. Jeg kjente gallen kile meg i halsen, og svelget.

«Dere drepte dem,» gispet Mr. Bell. Folk sier de mest opplagte ting i ørska.

«De selger mennesker,» sa jeg. «De er verre enn jeg noensinne kommer til å bli.»

«Hvem er du?»

Jeg svarte ikke. Jeg er bare en mann som vil ha tilbake det stjålne barnet sitt. Jeg har aldri sett sønnen min, bortsett fra på videoen hvor han ble båret av en kvinne som selger mennesker for penger. Barnet mitt. Jeg hadde aldri vært så nær ved å finne ungen min. Så tenkte jeg på alle gangene jeg hadde latt hånden hvile på den runde magen til min kone og kjent hvordan det beveget seg under huden og visst at det var en baby, men ikke at det kom til å bli Daniel, en unik og spesiell person som jeg aldri hadde sett med egne øyne eller holdt i armene mine.

Jeg kommer, sa jeg til ham, pusten min var som en bønn i luften.

Mr. Bell svelget, og munnen skalv da han så på de døde mennene. «Ok, dere kan få en baby. Akkurat den dere vil.»

«Jeg vil ha en som ble født den 10. januar på en privat klinikk i Strasbourg som heter Les Saintes. Navnet på fødselsattesten var Julien Daniel Besson, men hans virkelige navn er Daniel Capra. En kvinne tok ham med fra klinikken. Det eneste vi har klart å finne ut om henne, er at hun bruker et belgisk pass med navnet Anna Tremaine. Jeg har forhørt meg litt rundt, og jeg har funnet ut at du samarbeider med Anna Tremaine.»

Han nikket svakt. Han var livredd der han sto og blunket over likene av muskelmennene.

«Hvor er sønnen min?» spurte jeg med lav stemme.

«Jeg hadde ikke hånd om den omplasseringen. Anna vet det nok. Å herregud, ikke gjør meg noe.»

«Ikke lyv.» Mila løftet klokkegarrotten, som var sleip av blod.

«Jeg lyver ikke. Æresord.»

Jeg satte meg på kne ved siden av ham og stakk lyddemperen – som fortsatt var varm – mot det moteriktig ubarberte kinnet hans. «Visste Anna at du hadde mistanke til meg?»

«Eh, nei. Vi avviser i utgangspunktet alle som vil adoptere – vi sier at de ikke egner seg, at det er et hull i historien deres. Klientene våre er vanligvis så desperate at de vil gjøre omtrent alt som skal til for ikke å bli avvist. Vanligvis klarer vi å presse dem til å ’kvalifisere seg’ ved at de deler verdifull informasjon – du vet, innsideinfo om et selskap, eller at de kan gjøre tjenester for oss ved en senere anledning.»

Utpressing også, som om ikke ulovlig adopsjon var nok. Sjarmerende folk.

«Så dere møter oss. Vi består testen deres. Og så?»

«Jeg ringer Anna. Vi avtaler et møte. Dere gir henne resten av pengene. Deretter tar hun en telefon, og barnet blir brakt til dere.»

«Er sønnen min solgt?»

«Jeg sa jo at jeg ikke vet det. Vær så snill. Vær så snill!»

«Pass på ham,» sa jeg til Mila. Jeg åpnet laptopen. På skjermen var det en katalog i pdf-format. Bilder av babyer. Opprinnelsesland. Beskrivelse av foreldrene, hvis de var kjent – men ingen navn. Vårkatalogen besto av over tjuefem barn. Vakre barn på auksjonsblokken. Jeg skannet raskt igjennom den. Ingen var oppført som født i Frankrike, og jeg kunne ikke se at det var noe poeng i å lyve i en katalog.

«Du skal ringe Anna Tremaine, og du skal arrangere et møte.»

Leppene til Mr. Bell skalv.

«Hvor holder hun til?»

«Mobilen hennes har retningsnummer Las Vegas. Men det er ikke nødvendigvis der hun treffer folk,» la han til med en rask løgn.

«Las Vegas er helt greit.» Jeg fant ut at jeg ville gjøre det ekstra enkelt for Anna Tremaine. «Bare si at Mr. og Mrs. Derwatt er sjekket ut, og at vi kommer til Las Vegas i morgen kveld for å hente barnet vårt og betale.»

«Da må dere plukke ut et.»

«Hva da?»

«Et barn. Dere må plukke ut et barn.»

«Dette.» Jeg pekte bare på bildet av spedbarnet på den siden i den digitale katalogen som var åpnet.

«Ok.» Han pustet lettet ut. «Jeg skal gjøre det, bare du ikke dreper meg.»

«Ring henne. Nå. Og hvis du sier så mye som en stavelse som jeg ikke liker, kommer jeg til å drepe deg.» Og så la jeg Milas garrotte rundt halsen hans. Den blodige strengen lå mot skjorten hans, og jeg strammet den akkurat så mye at stålet presset mot den myke strupen. Jeg ga ham en adresse i Las Vegas, bare for å foreslå et møtested. Han nikket.

Han slo nummeret. Han ventet. Jeg bøyde meg inntil ham for å høre.

«Ja?»

«Anna. Det er Bell. Det paret i dag, Derwatt, de viste seg å være ok. De har gjort sitt valg.»

«Hvilken da?»

«Nummer fjorten.»

Jeg hørte svakt at en penn skrapte mot papir. «Greit.»

«De vil ikke møte deg i New York. Jeg tror de vil dra til Las Vegas.»

En pause. «Greit.»

«Kjenner du til et sted som heter The Canyon Bar, rett ved The Strip?»

«Å, fantastisk,» sa hun. «Hippe foreldre.»

«De foreslo å møtes der. Klokken ni i morgen kveld.»

Jeg trodde hun ville foreslå et eget valg. Men alle offentlige steder er lette å overvåke. Vårt lokale var like bra som et annet. «Det er fint,» sa hun.

«Greit, jeg skal si det til dem.»

«Takk.»

«Vær så god.» Det var et eller annet rart med samtalen. Noe anspent. Men han hadde ikke sagt noe som jeg kunne tolke som et signal til henne.

«Alt bra med kone og barn?»

«Ja, Anna, takk for at du spør.» Han svelget mot tråden. «Brent skal begynne med flaggfotball til helgen. Mens Jared har begynt på svømmelaget.»

«Å, så hyggelig. Greit, da møter jeg Derwatts i morgen. Hvordan kjenner jeg dem igjen?»

«Hun er veldig liten, mørkhåret. Han er omtrent én åtti, senete, mørk blond, grønne øyne. De ser hyggelige ut.»

«Si at de skal ordne et bord, helst innerst. Bestill en martini til meg, tre oliven, og la den stå på bordet med en ledig stol til meg. Hvis det er noe jeg ikke liker med baren, avlyser jeg møtet, og ingen baby.»

«Jeg skal si det.»

«Greit,» sa Anna. «Ha det.»

Han la på og sank sammen på gulvet. Han lå og skalv under tråden, og ventet på at jeg skulle drepe ham.

Mila satte seg på kne og møtte blikket hans. «Du skal ikke dø. Du skal snakke. Du skal fortelle meg alt du vet om Novem Soles.»

«Hvem?»

«Novem Soles, også kalt Ni Soler.»

«Hva da? Jeg aner ikke hva du snakker om.»

«Jeg mener forbryterringen som Anna jobber for.»

«Jeg kjenner bare Anna. Hun er selvstendig næringsdrivende.»

Jeg trakk opp skjorteermet hans. Det var ingen tatovering der, ikke noe flammende nitall som var gjort om til en skinnende sol. Novem Soles’ eierskapsmerke; jeg hadde sett det på altfor mange armer i Amsterdam. Jeg sjekket armene til de to muskelmennene. Den ene hadde tatovering, men det var et kinesisk tegn som betydde lykke. Hadde ikke virket.

«Hun jobber ikke for seg selv,» sa jeg. «Hun jobber for en utrolig farlig gruppe. De planla et massedrap for en måned siden. Narrer man dem, dør man.»

Leppene til Mr. Bell skalv. Han prøvde å finne mot, men lyktes ikke.

«Ser du disse to?» Mila pekte på likene.

Han nikket.

«Hvis du ikke lager trøbbel, kommer det ikke til å gå sånn med deg. Du blir låst inne på et rom og venter der til vi har tatt oss av Anna. Og du skal fortelle folkene mine alt du vet om Anna Tremaine og operasjonen hennes,» sa Mila. «Alt. Deretter skal du få dra tilbake til familien din, og så skal du holde deg langt unna alle ulovlige aktiviteter. Du har unger, ikke sant?»

Han nikket.

«Ring kona. Si at du må reise fra byen et par dager. Deretter ringer du kontoret ditt.»

Han nikket ivrig i håp om at han ikke måtte dø.

Da han var ferdig, ga han mobilen tilbake til henne. Hun tok et par håndjern fra en av de døde mennene og satte det på Bell. Jeg kunne nesten se ham grøsse av lettelse. Hvis hun satte håndjern på ham, kom hun ikke til å drepe ham.

Endelig hadde jeg det jeg trengte av informasjon for å finne sønnen min.

2

Cable Beach, Bahamas

Det var et regelbrudd som ville blitt straffet med døden. Hans prosjekt, hans nederlag. Hans eneste forsvar var at han kontrollerte tilgangen til alle hemmelighetene som gjorde arbeidet og profitten deres mulig. Han glattet ut den smale stripen med blondt hår som vokste midt på hodet, en kortklippet hanekam, og nappet i ermene på Armani-dressen. Han sto på verandaen til det store huset og ventet på at de åtte andre skulle komme i skumringen.

Regnet pisket ned på stranden, vinden laget skumtopper på bølgene. Tordenen buldret på himmelen, og det var som om hele verden var gråmalt. Ved siden av den vasstrukne stranden gikk en like vasstrukken vei, med et skilt hvor det sto at den var stengt på grunn av utbedringer. I løpet av de to siste timene hadde åtte biler kommet kjørende bortover den regnvåte asfalten og svingt utenom det vindskjeve skiltet uten å nøle. Alle åtte var Lincoln Navigatorer med sotede vinduer mot nysgjerrige blikk og var leid fra et lokalt firma som vanligvis spesialiserte seg på å frakte filmskuespillere og rockestjerner rundt på øya.

I dette tilfellet var ingen av passasjerene i de åtte bilene berømte, og alle foretrakk å være anonyme.

Huset lå gjemt i en privat bukt. Sjåførene hjalp passasjerene sine inn. Alle hadde lite bagasje og bar kun på en enslig bag. Sjåførene – alle var eks-militære fra diverse engelsktalende land og jobbet nå i sikkerhetsbransjen – tok oppstilling rundt huset for å forsikre seg om at ingen andre nærmet seg med båt eller bil eller fly. Like etter at siste passasjer var ankommet, begynte himmelen å lysne, og skyene ble borte som om et teppe gikk opp på en scene, med de første aftenstjernene som eneste vitner.

Det luktet italiensk mat i huset: en berusende blanding av oregano, hvitløk, stekt kjøtt og rødvin. Verten for dette møtet i Ni Soler, eller Novem Soles, som det også ble kalt, hadde tilbrakt flere år av en omflakkende barndom i Roma. Han elsket mat, og barnepiken hans hadde lært ham opp i kokkekunsten. Til middag var det salat, grillet fisk, kraftige pastaretter og fine viner importert fra Toscana og Piemonte.

De ni mennene og kvinnene spiste og drakk vin og småpratet om begivenheter i verden: en finanskrise i Sør-Amerika, den økende volden mellom muslimer og kristne i Nigeria, den siste skandalen i den amerikanske kongressen – og ekspansjonsmulighetene som de tre hendelsene ga dem.

Mannen med den blonde hanekammen tok imot komplimenter for maten, han smilte og oppmuntret de stilleste medlemmene i gruppen – stille, vel å merke, slik kobraer er stille; de observerte og vurderte når de skulle slå til – til å bli med i samtalen. Han hadde hatt lyst til å ordne med prostituerte til gjestene sine, men fikk streng advarsel om at dette ikke var tidspunktet for utskeielser på grunn av det som hadde skjedd i det siste. Han savnet sex; nå for tiden måtte han nøye seg med å være tilskuer, men selv en så dårlig erstatning som å se på var bedre enn ingenting.

De brukte ikke sine virkelige navn i disse rommene. De brukte sine ansvarsområder: Bankieren, Generalen, Diplomaten, Kuréren. Titler som hadde gått i arv i en årrekke, eller som fortsatt ble brukt av de opprinnelige medlemmene av de ni. Den blonde hanekammen ble kalt Vokteren; det var en rolle han hadde kjempet hardt for å få, og han hadde ikke til hensikt å miste den nå.

Vokteren ventet på at Bankieren og Generalen skulle begynne med sin sedvanlige kjekling, men for en gangs skyld gjorde de ikke det. Han hørte noen snakke engelsk, andre øve seg på russisk, andre igjen hviske silkemykt på arabisk. Disse samlingene var alltid en utmerket mulighet for medlemmene til å praktisere fremmedspråk. Men møtet ville bli holdt på engelsk, gruppens lingua franca.

Etter maten samlet de ni seg i det store arbeidsrommet. Vokteren stilte seg ved enden av langbordet. Han trakk pusten dypt for å roe seg ned og kamuflerte det bak et velkomstsmil. Han var den yngste. Du må ikke være redd, gutt. Vær tøff.

«Jeg er en sterk tilhenger av å komme med de dårlige nyhetene først,» sa Vokteren. «Som dere vet, mislyktes vårt nylige forsøk på masseattentat i USA.»

De ni forholdt seg tause. Det var som om den gode stemningen etter den utsøkte maten og vinen hadde fordunstet som is på sommervarm asfalt.

«Smuglerringen vi skjulte oss bak for å få de eksperimentelle våpnene til USA, ble knust. Ringen ble infiltrert av en tidligere CIA-agent som heter Sam Capra. Han skulle vært blant de omkomne etter at vi bombet et hemmelig CIA-kontor i London, et kontor som var opprettet for å stanse illegale transnasjonale virksomheter. Kontoret var en del av Special Projects-avdelingen – og den utfører, som dere vet, oppgaver som selv ikke CIA vil snakke høyt om.» At han nevnte Special Projects førte til litt aktivitet i rommet: noen vekslet blikk, noen drakk vann, noen hevet øyenbrynene. «Nå for tiden er Special Projects spesielt interessert i enhver kriminell aktivitet som ikke kan knyttes mot terror, men som kan angå USAs nasjonale sikkerhet.»

Han tok en pause mens de stirret på ham. De ventet. Han tastet på en laptop, og et bilde av Sam Capra dukket opp på skjermen. Brunblond i håret, grønne øyne, det magre ansiktet til en løper, midt i tjueårene, gutteaktig. «Capra overlevde bare fordi han forlot kontoret før det ble bombet, og CIA antok at han høyst sannsynlig hadde forrådt dem på grunn av visse økonomiske transaksjoner hans kone hadde utført, og det uheldige faktum at hans gravide kone hadde bedt ham forlate kontoret like før det ble ødelagt. Capra flyktet fra CIAs fangenskap, dro for å lete etter sin kone, infiltrerte vår gruppe i Amsterdam og forstyrret attentatplanene våre.»

De ni ventet mens Vokteren tok en stor slurk vann. Han studerte ansiktene deres. De færreste av dem ville blitt gjenkjent av myndigheter, politifolk, journalister eller etterretningsagenter i noen land. De var stort sett anonyme. Fryktelig anonyme. En som sitter ved siden av deg på T-banen eller står bak deg i køen i butikken eller slipper av barnet sitt på skolen samtidig med deg. De kom fra forskjellige steder i verden, men alle hadde noe av den samme forstadsanonymiteten. Det var, tenkte Vokteren, en helt overlegen form for kamuflasje. Likevel hadde de vært så nær ved å forandre historien og sette inn dødsstøtet mot stabiliteten i USA og føre landet ut i et lovløst kaos som i sin tur ville føre til en enorm profitt.

Se så langt vi har kommet siden vi begynte, tenkte Vokteren. Det var enormt mye å lære fra et så enormt nederlag. De var verken skadet eller beseiret. «Dere har sikkert merket dere at vi har mistet vår viktigste kontakt i CIA. Han ble drept i strid av Capra. Etter det har vi mistet to andre underordnede kontakter som jeg… rekrutterte i CIA. De er arrestert. Heldigvis møtte vi dem aldri ansikt til ansikt, og de kan ikke forråde oss.»

«Så for tiden har vi altså ingen øyne på innsiden av CIA?» spurte Bankieren.

«Vi har et par øyne som aldri blunker.» Han smilte. De kunne godt få vite at han fortsatt hadde kilder på innsiden av byrået, men ikke nøyaktig hvilke. «Jeg vet ikke om de ser like godt eller like langt.» Vokteren rensket halsen. Han kunne ha delt innholdet i en seks centimeter tykk mappe om Sam Capras liv med sine medsammensvorne, men han hadde funnet ut at det var best å tone ned betydningen hans. «Men vi har taket på Sam Capra. Vi har spedbarnet hans.»

«Barn,» snøftet Bankieren. Hun var en kinesisk kvinne, liten og tynn og med et vakkert ansikt som sikkert kunne solgt hauger med sminke. Hun skar en grimase, som om ordet smakte surt.

«Kontroll,» sa Generalen.

«Vi har kontroll over en marionett uten tråder vi kan trekke i. Så lenge vi har kontroll over ungen hans, er det ikke snakk om at CIA vil gi ham informasjon som kan være nyttig for oss,» sa Diplomaten. Han snakket med dyp baryton og sørafrikansk aksent og holdt hendene i en spiss foran ansiktet. «Jeg foreslår at vi dreper ham. For å vise at vi ikke lar oss bli holdt for narr.»

«Sam Capra,» sa Vokteren, «begynte som en leireklump. Han vet ikke at gruppen vår har formet ham de siste seks årene, at vi har styrt livet hans som om vi holdt en hånd på en rorpinne. Vi, ikke CIA, har gjort ham til det han er. Tilbakeslaget med hans kone var… uheldig. Men han kjenner oss bare som et navn som ikke betyr noe, en vag trussel. Han vet ikke hvem vi er, han vet ikke hvordan vi ble til.»

«Men han har skadet oss mer enn noen andre,» sa Generalen. «Jeg foretrekker virkelig at han dør.»

«Vi bør ikke drepe CIA-agenter med mindre det er helt nødvendig,» sa Historikeren. Han var en tykkfallen russer med glattbarbert hode og store muskler under den svarte, skreddersydde dressen. «Det påkaller oppmerksomhet. Det er ikke bra for forretningene. Han er ikke lenger i CIA, og da er han ubrukelig for oss. Han kan ikke skade oss. Han kan ikke finne oss. Hvis han skulle dø for vår hånd, vil CIA komme for å etterforske.»

«Enig,» mumlet flere av de andre. Vokteren studerte ansiktene deres, tok temperaturen på reaksjonen. Bankieren stirret på ham, og han nikket til henne og sa: «Har du et forslag du vil dele med oss?»

«Ja. Du vil at vi skal finansiere deg så du får mulighet til å spionere på helt bestemte personer. Jeg vil vite i hvor stor grad denne muligheten er satt på spill av nederlaget vårt.»

«Den eneste grunnen til at vi kunne forsøke oss på et prosjekt i denne skalaen, skyldtes meg. Jeg har gjort det lett for oss å få tilgang til viktig informasjon om noen av de mest strategisk plasserte menneskene i hele verden og bruke denne informasjonen til å få dem til å gjøre det vi vil. Vi har lidd et nederlag. Det forandrer ikke det faktum at jeg – jeg mener vi – nå eier flere folk i nøkkelposisjoner hos både myndigheter og i næringsliv rundt om i verden.»

«Så du vil bruke ressursene dine til å iverksette et nytt prosjekt.» Bankierens tone gjorde narr av ham. Under andre omstendigheter ville han gitt henne en ørefik, revet silkedrakten av henne, vist henne hvem som var sjefen. Kjeven hans skalv. Den tiden var over. I stedet nikket han alvorlig. «Ja. Men først vil jeg rydde opp i rotet som Sam Capra har laget for oss, men jeg vil at dere skal forstå hvorfor det er en risiko.»

Bankieren nikket.

«Vi hadde en viktig medhjelper i Amsterdam, en datahacker som hjalp meg med å infiltrere laptopene til målene våre og sikret oss fri tilgang til all hemmeligstemplet informasjon som kom inn på dem. Nic ten Boom. Han er død, drept av Capra. Det er en løs tråd her som vi oppdaget først nå.»

«Hva? Hvem?» spurte Generalen.

«En ung, kinesisk avgangsstudent, en datahacker ved navn Jin Ming, som var til stede under skytingen i et mekanisk verksted i Rotterdam. Verkstedet var eid av smuglerringen vi brukte i Amsterdam. Han var Nic ten Booms hackerassistent, for å si det sånn. Ming ligger på sykehus og får behandling for skuddskadene.»

«Det er ikke sikkert en assistent vet noe.»

«Kanskje ikke. Men jeg vil veldig gjerne finne ut om han er et problem. Vi vet at Nic ten Boom var meget ambisiøs.» Nå måtte han trå forsiktig. «Da jeg sjekket loggen på min egen pc, oppdaget jeg at Nic ten Boom hadde prøvd å finne ut mer om oss og organisasjonen vår da han døde. Vi leide ham til å spionere for oss, men han hadde begynt å spionere på oss.»

«Da er jeg glad for at han er død, og du burde være mer forsiktig med hvem du ansetter,» sa Bankieren.

«Nic ble tiltrukket av suksess. Han ville klatre høyere på stigen.» Vokteren trakk på skuldrene. «Det virket ikke som om han skjønte at vi forlanger suksess før forfremmelse.»

«Dagens unge er late,» sa Generalen.

«Alle andre som var involvert i operasjonen i Amsterdam, er døde, enten drept av Capra eller av Edward, en av våre, som prøvde å minske risikoen ved å eliminere alle som kunne identifisere ham. Edward er død.»

Ingen uttrykte følelser over å høre at en leiesvenn var død.

«Jeg visste ikke før nå at unge Ming var i live. CIA tok ham med seg fra en internettkafé, deretter går vi ut fra at Ming ga dem adressen i Rotterdam. De hadde ham med da de raidet verkstedet, og Ming ble skutt. Det later til at både vi og CIA trodde at han var død. Han ligger på et sykehus i Amsterdam, under politibevoktning.»

«Denne Jin Ming vet kanskje ingenting,» sa Generalen.

«Da får du drepe ham.» Bankieren viftet avvisende med hånden. «Jeg kan forsikre dere om at hvis det er én ting det finnes for mye av i verden, så er det kinesiske avgangsstudenter.»

«Det skal jeg. Men jeg har fortalt dette fordi det er en del av et større bilde. Vi har gjennom mange år formet Sam Capra, som om han var en leirefigur. Og jeg har ikke tenkt å la dreieskiven stoppe før han er formet akkurat slik vi vil ha ham. Tiden er inne. Jeg har tenkt på hvordan vi kan gjøre Mr. Capra uunnværlig for oss.»

«Fordi vi har barnet hans,» sa Bankieren. «Du har fått en ny brikke på sjakkbrettet ditt, kjære.» Hun smilte faktisk til ham.

Han likte ikke at hun forandret metaforen hans. «Man må utnytte de fordelene man har,» sa Vokteren. Han kjente hvordan spenningen i brystet begynte å løse seg opp. De ni kunne når som helst stemme over om han skulle få leve. De hadde ikke gjort det.

«CIA kommer aldri til å stole på ham så lenge vi har barnet hans,» sa Generalen.

«Det er jeg veldig klar over. Jeg har tenkt å utnytte det til det ytterste. Det er ikke akkurat noen overflod av topptrente CIA-agenter på markedet. Og de færreste av dem ville vurdere å jobbe for oss.»

«Men det vil han,» sa Bankieren.

Vokteren nikket. «Ja, det vil han.» Han kom til å overleve denne dagen, slo han fast.

3

Amsterdam, Nederland

Kvinnen, som ikke var sykepleier selv om hun var kledd som en, gikk inn på sykehuset like etter klokken 23 lokal tid, samtidig som en gruppe møttes og snakket på Bahamas, og samtidig som Sam Capra fikk en ny ledetråd til hvor sønnen hans var. Kvinnen hadde vært svært nøye med å forfalske papirene sine; hun hadde stjålet en sykepleieruniform tidligere på dagen fra sykehusets vaskeri, men hadde måttet nøye seg med å kjøpe sko som så ut som de hørte til. Det vanskeligste var å få tak i et adgangskort til den sikrede etasjen hvor målet hennes sov. Det hadde tatt tid, ettersom hun måtte trenge seg inn i databasen til sykehusets sikkerhetsleverandør for å trykke et kort med den riktige koden, bryte seg inn i politiets telefonsystem og til slutt finne meldingen som fortalte henne på hvilket rom Jin Ming lå. Men hun hadde fått det til.

Og når hun fant ham, skulle hun drepe ham.

Jack Ming lekte Stilleleken, den som går ut på å se hvor lenge man kan la være å si noe. Han var oppe i tre uker nå, tre uker med en taushet som var så fullstendig gjennomført at han lurte på om stemmen fortsatt virket. Han lå i sykehussengen med dynen trukket rundt seg som en skadet kokong. På strupen hadde han et rødt arr der kulen hadde skåret en fure gjennom hud og kjøtt, og han hadde et gigantisk blåmerke i tinningen der han slo seg da han falt mot en maskin. Skadene hadde holdt ham i koma i nesten to uker. Både legene og sykepleierne og politietterforskerne kalte ham Jin Ming, som ikke var hans virkelige navn, og han rettet ikke på dem.

Å holde seg taus ble en øvelse – som å skrive et program med færrest mulig linjer med kode eller bryte seg inn i en database med så få og så elegante skritt som mulig. Hvor lenge kunne man leke Stilleleken? Faren og moren hadde fått ham til å gjøre det da han var liten og bråkte for mye når han lekte, eller stilte et av de uendelige spørsmålene sine om hvorfor himmelen var blå, eller hvorfor de kranglet så mye, eller hvorfor han ikke kunne få kjøpe den leken han ville ha, og de så strengt på ham, faren kikket opp fra en av bøkene han alltid leste i, moren fra skrivebordet hvor det virket som om hun bodde. Vær stille, Jack. Du plager meg. La oss leke en lek. Se hvor lenge du kan være stille. Men det var aldri en ordentlig lek, de var aldri stille. I den ordentlige Stilleleken ble man stirret i senk. Det var ganske enkelt en måte foreldrene hans kunne sette ham på hyllen på.

Derfor holdt han seg stille.

Han hadde våknet for flere uker siden, overbevist om at han var død. En kule hadde laget en stripe langs strupen hans, hadde den gått en centimeter dypere, ville han ha blødd i hjel på et øyeblikk, idet den ytre halsarterien ville tømt seg på det kalde betonggulvet i smuglerhulen ved Rotterdam havn. Men arterien ble ikke skadet. Tre dager etter at han våknet, flyttet politiet ham fra Rotterdam til et sykehus i Amsterdam. Han sov, men det var merkelig: Da han ble rullet inn, la de et laken over ham. Som om han var en hemmelighet de ville holde på. Han hadde sitt eget rom, han trengte ikke dele. Han lurte på hva det betydde. Han hadde lyst til å spørre etter en pc, men han ville ikke si noe. På en merkelig måte var det frigjørende ikke å snakke. Han trengte ikke si sannheten, han trengte ikke lyve. Etter alle disse månedene trengte han ikke å late som om han var noen han ikke var.

Om natten drømte han om den røde notatboken. En full Nic hadde sagt: «Folkene vi jobber for, ville drept oss hvis de visste at jeg satt på alle hemmelighetene deres. På ett sted. Det er forsikringspolisen min. Den røde notatboken.»

«Hvis det er så hemmelig, hvorfor forteller du meg det da? Du er full.» Og dum, tenkte Jack, men det var ikke noe poeng i å påpeke det opplagte.

«For hvis det skulle skje noe med meg, vil jeg at de skal lide,» hadde Nic snøvlet frem. «Den røde notatboken. Du finner den hjemme hos meg, gjemt. Du er smart nok til å finne den. Den kan rive ned Ni Soler.»

Ni Soler. Nic påkalte dem som om de var tegneseriemonstre. Jack himlet ikke med øynene. Ingen vil drepe deg, Nic, hadde Jack sagt. Ikke vær så dramatisk.

Men på det mekaniske verkstedet, med smuglerne som jobbet for Ni Soler foran seg og CIA bak seg, hadde han sett Nic ligge død på gulvet før all skytingen begynte.

Hvis han måtte beskytte seg selv, var han nødt til å finne Nics notatbok. Og det var temmelig vanskelig fra en sykehusseng.

Tidligere samme dag hadde politiet sendt en ny førstebetjent, som om de trodde Jack ville snakke mer hvis de varierte hvem som avhørte ham. «Legen sier at du burde være i stand til å snakke,» sa førstebetjenten. Navnet hans var Van Biezen, og han satte seg på Jacks sengekant og så på at Jack Ming så på ham. Han holdt en notatbok i fanget, og Jack kunne se det som sto skrevet der: Jin Ming. Avgangsstudent i datastudier ved Det tekniske universitetet i Delft. Funnet skutt ved likene av kjente kriminelle, blant dem hackeren Nic ten Boom. Nekter å snakke. Ingen medisinsk grunn til at han ikke sier noe.

Skriften i førstebetjentens notatbok så akkurat ut som en pc-font. Han ble skremt av denne presisjonen. Denne mannen var som hans egen far, en mann som ville klare å lirke frem sannheten.

Jack stirret på politimannen.

«Jeg har forstått det slik at såret i strupen din ikke er spesielt dypt. Stemmebåndene er ikke skadet, Mr. Jin.»

Jack sa ingenting.

«Vi må få vite hvilken forbindelse du hadde til de døde folkene på det mekaniske verkstedet. Nic ten Boom og Pauder-tvillingene.»

Jack holdt munn.

«Jeg vet at du har blitt fortalt at ten Boom er en kjent datasvindler. Visste du også at han var mistenkt for å drive med nettpornografi?» Van Biezen lot ordet detonere som en dempet bombe i den lave susingen i rommet. «Barnepornografi.»

Gallen krøp oppover halsen til Jack. Dette var nytt. Han hadde ikke visst det om Nic. Det var en svært ubehagelig overraskelse. Han lukket øynene og forsøkte å ikke skjelve. Da han åpnet dem, satt fortsatt Van Biezen ved siden av ham.

«Han spesialiserte seg på å lage skreddersydde videoer. Ville man at en viss type barn skulle gjøre en viss handling? Han leverte.»

Jack skar tenner. Lukket øynene. Nei, nei, nei. Han hadde tenkt å holde seg fullstendig taus, men nå steg et forpint stønn opp i halsen hans, som en boble som steg opp i en flaske. Den første egentlige lyden han hadde laget på flere uker.

«Våre informanter sier at Nic ten Boom hadde et ganske globalt klientell. Hva kan du fortelle meg om dem?»

Jack ønsket at han kunne dø, bare knipse med fingrene så hjertet stoppet. Det blir bare verre for hver gang, tenkte han. Jeg tror at det ikke kan bli stort verre, men det blir det. Men han holdt munnen lukket.

«Pauder-tvillingene er kjent som frilans-torpedoer for diverse kriminelle foretak. Nå, Mr. Jin, hvordan har det seg at en flink avgangsstudent i datateknologi havner midt i en skuddveksling mellom så fæle mennesker?»

Jack sa ingenting.

«Jeg tror tausheten din skyldes at du prøver å hindre deg selv i å lyve om hvem og hva du er,» sa Van Biezen. «Jeg tror man har tolerert det litt for lenge. Du nekter til og med å skrive på en blokk. Men du skal snakke med meg.»

Jack løftet et øyenbryn.

Van Biezen åpnet en mappe. «La oss se hva som er sant i dag, hva? Du heter Jin Ming, du er kinesisk statsborger, født i Hongkong. Ifølge dine klassekamerater i Delft snakker du perfekt engelsk. Det er alt vi vet. Nå venter jeg bare på at du skal forklare meg hvordan du endte opp i et verksted fullt av kulehull, kopisigaretter og døde kriminelle.»

I løpet av sin selvpålagte taushet hadde Jack forestilt seg hvordan han skulle svare på sånt som dette. Den falske identiteten hans – som ble understøttet av dokumenter i universitetets database og i en fjern database i Beijing over utenlandsstudenter – hadde holdt vann. Han ville overleve dette og så forsvinne igjen. Derfor sa han sine første ord på flere uker. «Jeg ble kidnappet.» Ordene skrapte frem som sandpapir mot tre.

Van Biezen løftet et øyenbryn ved den uventede lyden av Jacks stemme. «Han snakker. Veldig bra.» Han rensket sin egen hals. «Kidnappet.»

«Ja. Jeg ble tatt på en internettkafé borte ved Singel. Café Sprong, den 12. april. Bare spør baristaen der. Det kom inn tre menn som lot som om de kom fra politiet. De trakk våpen og truet alle til å stå stille. Så tok de meg med, de banket meg opp og tok meg med til verkstedet.»

«Hvorfor skulle de kidnappe deg?»

«Jeg tror det var fordi de ville ha IT-kunnskapene mine.»

«Er du en hacker?»

«Jeg er det motsatte.» Han prøvde å få litt verdighet inn i halvløgnen. «Bare sjekk arbeidet mitt på fakultetet, snakk med veilederen min.»

«Det har vi gjort.»

«Da vet dere at jeg skriver hovedfagsoppgave om IT-sikkerhet. Ingen kjenner svakheten til et system bedre enn en sikkerhetsekspert. Jeg har spesialisert meg på RFID-chip-programmering – datachips som festes på produkter for å hindre forfalskning og for at man skal kunne spore dem, ikke sant.» Han stoppet. «Kan jeg få litt vann?»

Van Biezen ga ham et glass som det stakk et sugerør opp av. Jack syntes vannet smakte himmelsk. «Sjekk datoen. Jeg er sikker på at det ble skrevet en politirapport. Baristaen var rasende.»

«Det skal jeg. Og hvordan hadde det seg at disse tre ble drept?»

Jack holdt blikket festet på Van Biezen. Politimannen hadde misforstått, han trodde at de tre døde – Nic og tvillingene – var kidnapperne hans. Jack holdt nesten på å gråte av lettelse. Hvis han nevnte at han var blitt kidnappet av et team på tre CIA-agenter som jaktet på en av sine egne som het Sam Capra, ville det akkurat nå vært uklokt; han foretrakk å komme inn på CIA på sine egne betingelser.

For han allerede hadde bestemt seg for at CIA skulle hjelpe ham ut av dette rotet. Han svelget og fortsatte: «Det kom noen andre inn og skjøt dem. Jeg vet ikke hvorfor. Bortsett fra …»

«Nå?»

«De hadde kartonger med sigaretter. Jeg antar at de smuglet dem. Hvis sigarettene var stjålet, ville de kanskje at jeg skulle omprogrammere RFID-chipene i kartongene så de ikke kunne spores.»

Van Biezen sa: «Det var ikke stjålne sigaretter. Det var kopier av kjente merker.»

«Da trengte de meg kanskje til noe annet.»

Van Biezen virket ikke imponert. Han sa: «Så hvis vi sjekker telefonregningen din, kommer vi altså ikke til å finne noen oppringninger til Nic ten Boom eller Pauder-tvillingene. Det var ikke folk du kjente.»

«Nei. Ikke folk jeg kjente.» Han hadde vært påpasselig med bare å bruke kontantkortmobilene som Nic hadde gitt ham; hans egen telefon og e-post var rene.

«Jeg skal sjekke historien din. For din egen skyld håper jeg at den holder vann.»

«Det gjør den.»

«Men hvorfor snakket du ikke på så lang tid?»

Jack sa ingenting. Han smilte Mona Lisa-smilet sitt og stirret tilbake på etterforskeren. Han hadde vendt tilbake til Stilleleken.

Van Biezen dro, og Jack lente seg tilbake mot putene. Han tenkte gjennom tingene. CIA hadde drept Nic og de andre mennene på verkstedet og latt ham ligge igjen for å dø. Eller de trodde kanskje at han allerede var død. Han hadde ingen anelse. Men … han hadde vært her en stund. Han hadde sitt eget rom på sykehuset. De hadde fraktet ham hit, tildekket, og han var under politibeskyttelse.

Hadde politiet gjemt ham?

De måtte de ha gjort. Og det betydde kanskje at Ni Soler og CIA ikke lette etter ham. Dermed kjøpte han seg tid, dyrebar tid som han ikke kunne kaste bort i en sykehusseng.

Han trengte den notatboken.

Han hadde ikke tenkt å be politiet om verken hjelp eller beskyttelse. Den eneste beskyttelsen var notatboken med alle hemmelighetene til Ni Soler, og den hadde Nic gjemt et eller annet sted. Han måtte komme seg ut, og han måtte finne den. Mennene som kidnappet ham fra internettkafeen, var sikkert ute etter den. Og CIA, som hadde jaktet på denne gruppen. Ni Soler måtte være noe spesielt og internasjonalt hvis CIA var interessert i den. De betalte penger for informasjon. De beskyttet sine informanter. Han kunne se sin eneste handlingsplan helt tydelig for seg. Han måtte finne Nics notatbok og selge den til August, deretter måtte han gå i skjul til evig tid. Han kunne ikke stole på politiet. Han visste at Nic hadde brutt seg inn på politiets servere; selv med politibeskyttelse kunne Ni Soler finne ham. Han trengte den mektigste allierte han kunne finne. Det var nødt til å bli CIA.

Jack Ming studerte det rene og hvite taket i sykehusrommet sitt. Det eneste han nå måtte gjøre, var å komme seg fort som faen ut fra dette sykehuset og finne den røde notatboken.

Døren ble åpnet, og en sykepleier kom inn. Hun var høy og mørkhudet og hadde et alvorlig ansikt. Han blunket. Han drømte ikke.

Hun lukket døren og snudde seg mot ham. Øynene hans utvidet seg i sjokk. Sykepleieruniform?

«Vel,» sa Ricki. Hun kom bort til sengen, bøyde seg ned mot øret hans. «Du var ikke lett å finne.»

Jack bestemte seg for å fortsette å være taus, selv om han nektet å tro at hun sto der foran ham.

«Vet du hvor bekymret jeg har vært? Jeg kunne ha drept deg for at du ikke fortalte at du er ok.»

Jack laget en lyd.

«Jeg var nødt til å hacke meg inn i gud vet hvor mange databaser for å finne deg.» Ricki kom opprinnelig fra Senegal i Vest-Afrika, og aksenten hennes, som ble forsterket av sinnet, hakket opp ordene og ga dem skarpe kanter. «Har du ikke tenkt å si noe?»

Han ristet på hodet og pekte på det sydde såret på halsen. Hun kan umulig vite hva jeg har holdt på med, tenkte han, jeg kan ikke utsette henne for fare.

«Tuller du? Jeg har et helvete med å finne deg, og så har du ikke tenkt å snakke med meg?»

Det kjentes som om hjertet hans skulle briste. Han lot leppene forme begynnelsen av et ord: Jeg er så glad for at du er her, vær så snill, hjelp meg ut herfra. Men så tok han seg i det. Ricki hadde kjent Nic litt. Han kunne ikke koble henne til Novem Soles. Han måtte holde henne unna de gærningene.

Derfor ristet han på hodet: nei.

Da kastet hun seg over ham mens hun gråt stille og kysset ham på håret. Ikke på munnen. Det var flere uker siden de hadde gjort det slutt. Hun holdt rundt ham, og han trodde at han kunne komme til å gråte, at han ville slippe ut alle følelsene som var stengt inne i ham, som et gjennomtrengende hyl.

Hun satte seg ved sengen.

Han pekte på sykepleieruniformen hennes og hevet øyenbrynene. Hun trakk på skuldrene. «Jeg måtte vente til nattskiftet, og jeg blir arrestert hvis de oppdager meg. Jeg måtte snike meg inn og snakke meg forbi vakten, siden han ikke hadde sett meg før.»

Døren åpnet seg, og vakten kikket inn. Ricki holdt rundt håndleddet hans, som om hun tok pulsen. Jack nikket til vakten. Vakten lukket døren.

«Politiet har holdt deg skjult.» Ricki lente seg tett inntil ham mens hun hvisket.

Holdt ham skjult. Og likevel hadde hun funnet ham. Han elsket at hun var så smart. Han hadde lyst til å ta hånden hennes, men de hadde gjort det slutt, minnet han seg selv om. Hun holdt fortsatt rundt håndleddet hans.

«Ming» – og han ble skamfull fordi hun ikke visste hva det egentlige fornavnet hans var – «hva er det du har rotet deg opp i?»

Han ristet på hodet, pekte på det sydde såret.

«Du lurer ikke meg. Du kan snakke. Gudene skal vite at du stort sett aldri holder kjeft.»

Han lukket øynene.

«Ikke beskytt meg,» sa Ricki. «La meg få hjelpe deg.»

Politimannen utenfor åpnet døren, og Rickis stemme ble kraftigere. «Så, alt virker bra. Beklager at jeg vekket deg.» Hun reiste seg og nikket kort. Hun kikket bort på politimannen.

Og så gikk hun ut uten å se seg tilbake.

La meg få hjelpe deg. Men ingen kunne hjelpe ham. Hvis han da ikke fant Nics røde notatbok.