Eva Weaver

Dukkemesteren fra gettoen

Oversatt av Tore Aurstad, MNO

Eva Weaver

Dukkemesteren fra gettoen

Oversatt av Tore Aurstad, MNO

Til krigens ofre

da og nå.

Måtte denne boken

bidra til dialog, lindring og fred.

Prolog

Hadde det ikke vært for frakken, ville ingenting ha foregått slik det gjorde. I begynnelsen var den bare et vitne, en svart ullfrakk, forsynt med seks knapper på rad, men da den fikk alle lommene, ble den samtidig en medskyldig.

Nå ligger den der, tømt for innmat som et slaktet svin, ribbet for hver eneste gjenstand. Medtatt og avleggs, alt det den en gang ga ly til, er borte: Mika og dukkene hans, de gamle brillene med gyllen innfatning, tiggerens fløyte, de falmete brevene, fotografiene og, naturligvis, barna. Alt unntatt den siste boken Mika gjemte i en av lommene som en hemmelighet. Innbundet i mørkerødt skinn, knapt større enn en notisbok, full av fotografier, utklipp og skriblerier – Mikas «Heltenes bok» ligger gjemt i frakkesømmene som en skatt på havets bunn.

Den gangen Mika krøllet sammen frakken og stappet den i en eske, var han fremdeles en ung mann. Mikas siste natt som ungkar sank frakkens sjel ned i det dypeste mørke. Da, uberørt av solskinn, sank frakken langsomt ned i glemsel helt til ingen av de som hadde holdt den kjær, husket den lenger: skredderen Nathan, bestefar Jacob, Mika, Ellie, mødrene, tvillingene, dukkene, de foreldreløse barna …

Så kom Mika tilbake. Uten forvarsel, bare et glimt, lyst som himmelen. Der var han, grå som sin bestefar, gammel som god vin, og ved siden av ham sto en gutt med sjokoladebrune øyne og samme høyde og kroppsbygning som Mika hadde hatt den gangen han overtok frakken.

Den gamle skredderens erfarne hender hadde tatt mål av frakken, skåret den til, sydd den og prydet den med en rad gilde, svarte knapper – den visste godt at den ikke var noen hvilken som helst frakk. Og to år senere, da tyskerne inntok Warszawa og bestefar Jacob sydde om frakken og ga den alle lommene, skjønte den at den hadde et formål.

Men før lommene kom armbindet: en blå davidsstjerne på en hvit bomullsremse, sydd stramt rundt høyre erme som et tegn. Ser man nøye etter, kan man fortsatt skimte en mørkeblå tråd der armbindet var festet – en uskyldig tråd fra morens sysaker.

I årenes løp er det mye som er blitt blandet sammen i frakkelommene, som har viklet seg i hverandre, men jenta forandret alt. For henne ble frakken et fartøy, Jonas’ hval som slukte henne hel og fraktet henne trygt til den andre siden.

Hun var det første barnet som ble smuglet ut, og hun duftet av søvn, en dyp, intetanende døs, og kraftig, billig såpe. Bestyrerinnen måtte ha skrubbet henne fra topp til tå. Hvis hun ble tatt, ville hun i det minste lukte godt. Kanskje den friske såpeduften ville beskytte henne, så litt tvil i soldatens sinn. Et høyt skattet minne fra hans egen barndom, nyvasket, rett før leggetid …

Den kvelden ga frakken ly til den intetanende jenta, omfavnet henne, pakket seg rundt henne så tett den kunne, mens krøllene hennes gnisset mot dens silkemyke innside som grov ull. Og så var hun borte, overlevert på et blunk, bare lukten av henne hang igjen som en ettertanke …

Mikas fortelling

Kapittel 1

New York City, 12. januar 2009

Etter uværet glitret snøen under en tindrende blå himmel. New York var helt eventyrlig i nysnøen, dempet og fullstendig forvandlet. Til tross for all snøen, eller kanskje på grunn av den, insisterte Mika på å spasere de få steinkastene fra T-banen til museet. Snø tar brodden av alt. Det er som et stort forsvinningsnummer.

Selv etter en søvnløs natt, og med murrende smerter i det venstre kneet, gikk den gamle mannen og nynnet; nysnøen var løfterik, og en søndag med barnebarnet bød på en kjærkommen avveksling fra en ellers ensom tilværelse. Daniel hadde kommet tidlig for å få mest mulig ut av den korte vinterdagen, og etter en raus frokost foreslo Mika at de skulle gå og hilse på dinosaurene i naturhistorisk museum. Med tykt skjerf og lue som vern mot den bitende vinden gikk de av T-banen på 72. Street og bega seg nordover mot Central Park.

Daniel var høy til å være tretten år gammel, hengslete og kvikk, med sarte trekk som utstrålte nysgjerrighet og en dose frekkhet. Mika hadde bestandig vært glad i barnebarnets høylytte, skamløse latter og de svarte, ustyrlige krøllene. Han var lik Hannah. Og så veldig lik Ruth. Nå og da kastet de seg ut i en tullete, liten dans, sparket den nesten vektløse snøen opp i glitrende skyer av strøsukker, Daniel med skoene mens Mika svingte stokken. De fniste av fryd.

Det skjedde da de gikk bortover 72. Street mot Columbus Avenue. De passerte et lite teater som fra utsiden var knapt mer enn en stor, medtatt rød dør med et trykt skilt. I øyekroken la Mika merke til en fargerik plakat hvor det sto med store bokstaver: «Dukkemesteren fra gettoen – et dukketeaterstykke».

Mika senket farten, men stanset ikke opp. Enda så kaldt det var, samlet det seg perler av kaldsvette i pannen og mellom skulderbladene.

Teksten på plakaten sto over et bilde av en gammel, svart frakk. Den lå utbrettet som om den skulle til å danse eller fly av sted, og hadde en davidsstjerne festet til høyre erme. En blå stjerne, la han merke til, en polsk stjerne, ikke gul som dem jødene ble tvunget til å gå med andre steder. Og det var dukker der, mengder av ulike dukker som stakk sine fargerike hoder fram fra frakkens mange lommer: en krokodille, en prinsesse, en ape.

Mikas hjerte banket; kjappe, dype slag som fra en rabiat tromme. Han stakk hånden inn i sin egen frakk, først den venstre lommen, så den høyre, famlet, lette etter noe. Det var ingenting annet å finne enn et sammenkrøllet, gammelt lommetørkle, en blyantstubb og et ekstra hanskepar. Brått truet en bølge av svimmelhet og kvalme med å skylle over ham, og med den fulgte en maktesløshet og et raseri han trodde ville fortære ham, som om en løve fråtset i innvollene hans. Det strammet seg i brystet, og han gispet etter luft. Han klamret seg til Daniels arm, og stemmen lød tynn og anspent.

«Daniel, kan vi ikke gå hjem, er du snill? Det er noe jeg må vise deg.»

«Hva er det? Går det bra?»

«Jo da, jeg må bare hjem. Beklager, Danny.» Mika vaklet, klamret seg til stokken, men bildene fosset allerede over ham: en liten skikkelse som snublet av sted over et endeløst område med ulmende ruiner, omsluttet av røyk og aske, og over ham en enorm, svart silhuett som slo med vingene lik en kjempekråke. En frakk, bebodd av en trupp med hylende dukker som jagde ham, forsøkte å fange ham én gang for alle.

Der han sto og lente seg mot veggen, begynte bildet å forsvinne, men knærne sviktet, og han merket at han skled mot bakken mens det runget dypt i ørene. Så ble det mørkt.

Han visste ikke hvor lang tid det hadde gått, men så kjente han Dannys hånd mot kinnet.

«Du må våkne, bestefar!»

En skikkelse ropte noe på motsatt side av gaten. Han oppfattet ikke hva mannen sa. Han burde ikke gå på fortauet hvis han er jøde som jeg. Har han ikke fått det med seg? Det er forbudt å gå på fortauet. Eller er han kanskje tysk?

Den fremmede krysset gaten.

«Her, bestefar, drikk litt, det hjelper kanskje.» Danny holdt en liten, sølvfarget lommelerke mot munnen hans. Tuten klistret seg til leppene.

«Er alt i orden?» Mannen som hadde gått over gaten, bøyde seg over ham, vennlig, bekymret, med rynker i pannen. Det var visst ingen uniform han hadde på seg, men ullue og skjerf.

Allikevel, ikke stol på smilet til en fremmed. Må komme meg på beina. Kan ikke dø her.

Danny holdt lommelerken mot munnen hans igjen. Mika tok en stor slurk og hostet.

«Prøver du å ta livet av meg? Hva er det for noe?»

Mannen lo.

«Stroh-rom, 75 %, østerriksk. Ypperlig i krisesituasjoner. Kan til og med vekke de døde til live iblant. Går det bedre?»

«Ja, takk skal du ha.» Mika ristet seg lik en hund som stiger opp av vannet.

«Klarer du å reise deg?» Danny sto rett ved ham. «Jeg kan tilkalle sykebil.»

«Nei, det går fint. Absolutt. Bare hjelp meg opp.»

Daniel og mannen grep tak i en arm hver og løftet ham. Mika syntes beina føltes fremmede og liksom langt unna, som om han så i en kikkert motsatt vei. Han trampet noen ganger på det isete fortauet.

«Det var bedre, takk. Jeg må nok komme meg hjemover.» Det verket i hodet.

«Sikker på at du greier å gå, gamlefar? Ta en drosje, i hvert fall.»

Mika smilte. De hadde ikke sett en eneste bil siden de gikk av T-banen. Det å ta noen sjanser var noe av det eventyrlige ved det første snøfallet.

«Nei, vi bare går. Og takk skal De ha, for rommen – den gjorde nok susen.»

Danny rakte ham stokken. De sa ingenting, men Daniel flettet armen i Mikas og støttet ham gjennom de snøkledde byomgivelsene. Mika lot ham gjøre det, og ikke bare det, han var glad for det.

De tok T-banen, og etter nok en kort spasertur kom de omsider til Mikas bygård. Heisen fraktet dem opp i femte etasje. Mika tok hurtig av seg frakken og skjerfet og ble oppspilt.

«Danny, er du snill og går i garderobeskapet på soverommet og henter den store, brune esken bak klærne?»

Esken hadde stått der i årevis. Mika hadde omhyggelig forseglet den dagen før han fridde. Han hadde vært tjueåtte den gangen, og han hadde bare åpnet esken én gang siden, nå i oktober, da han hadde lagt en siste gjenstand oppi den.

Daniel bøyde seg langt inn i garderobeskapet og dro fram esken. Den var så tung at han vaklet et lite øyeblikk.

«Har du murstein i den, eller?»

«Nei, bare kom hit med den, du.» Mika skalv på hendene da Daniel forsiktig satte esken framfor ham. Fingrene gled over det krøllete, brune papiret og utforsket varsomt alle sidene. Så grep han en skarp kjøkkenkniv og skar over hyssingen med et rykk. Ingen grunn til å være nøye med å knyte opp pakken nå – det skulle aldri gjøres igjen. Han løftet langsomt av lokket. Lukten var inntrengende, skarp og stram.

«Hva er det, bestefar?»

«Jeg vil så gjerne fortelle om det som skjedde i gettoen. Jeg vil fortelle om det før jeg dør. Jeg vil si sannheten – til deg og til mitt eget hjerte, til moren din og kanskje til hele verden.» Med begge hender tok han opp en stor frakk. Tung og svart. Den minte om den store, svarte hunden han uken før hadde sett ligge død ved inngangen til Madison Park som om den var blitt truffet av lynet. Men denne gamle frakken hadde fortsatt liv i seg.

Han løftet den ut og stakk armene inn i de mørke ermene. Nå, akkurat som da han var liten, så den for stor ut, samtidig som den satt på ham som et ekstra hudlag. Og i frakkens omfavnelse var det lett å mane fram åndene og minner fra fortiden, akkurat som med sjamanens kappe. Han grep Daniels hånd og trakk pusten dypt.

«La du merke til den plakaten utenfor det lille teateret vi passerte – ’Dukkemesteren fra gettoen’?»

Daniel ristet på hodet og stirret på bestefaren. Den gamle mannens øyne tindret med en vill glans.

«Jo, i gamle dager ble nemlig jeg kalt ’Dukkemesteren fra gettoen’ i strøket vårt, men de kunne like gjerne ha kalt meg ’Gutten med frakkelommene’.»

«Var det derfor du skvatt sånn?» spurte Daniel.

Mika nikket. «Danny, soldatene fant ikke den hemmelige verdenen i frakken, de oppdaget ikke alle lommene inne i lommene. Du skjønner det at frakken har sine egne trolldomskrefter. Men la meg ta det fra begynnelsen av. La meg fortelle nøyaktig hva som skjedde.»

Kapittel 2

Warszawa, 1938

Jeg var tolv da frakken ble til. Nathan, nabolagets skredder og en kjær venn av familien vår, sydde den til bestefar den første uken i mars i 1938. Det var det siste året i frihet for Warszawa og for oss.

Nathan holdt til i et lite verksted på hjørnet ved enden av Piwna-gaten i gamlebyen, ikke langt fra leiligheten vår. Han var kjent for utsøkt håndverk, og folk fra hele byen kom til ham. Han gikk aldri lei av nål og tråd og sydde lik en flittig edderkopp, som om trådene skjøt rett ut av hendene hans. Og de trådene – en enorm samling sneller i alle nyanser og farger, stablet pent og ryddig i hyllene – holdt sammen skjorter, bukser, frakker og kapper. Det skulle vise seg at han ikke bare var i stand til å justere lengder og størrelser, men også å endre liv.

Jeg husker butikken fra alle de gangene jeg var der med pappa før okkupasjonen; tussmørket, den innestengte lukten av tekstiler som aldri ble luftet. Bomull av alle slag og i alle farger, ull og sågar kasjmir, de triste, støvete gummifikenplantene i vinduskarmen som klarte seg enda ingen noensinne syntes å vanne dem, og klirringen i den vesle bjellen over døren når vi steg inn. Best av alt husker jeg Nathans lysegrønne øyne, hvordan de stakk seg ut midt i alt det grå i forretningen som smaragder i det rynkete ansiktet, og de krokete fingrene og rastløse hendene som bestandig var i bevegelse, aldri i ro. Sydde han i drømme også, tro?

Det var der det hele begynte, i det lille, støvete skredderverkstedet. Bestefar ble tatt mål av og strøk deretter hendene over de mange ulike tekstilene som var lagt fram for ham som et festmåltid, lot fingertuppene omhyggelig velge det rette stoffet. Måneden før var han blitt utnevnt til professor, og nå skulle han gå til anskaffelse av en skreddersydd frakk for å feire det.

Bestefar kalte meg Mika, men det fulle navnet mitt var Michael, gave fra Gud. Gjorde kallenavnet meg til en mindre gave? Jeg var mager og ganske liten til å være tolv, men jeg var rask til beins og lærevillig. Bøker lå strødd over hele rommet mitt, og noen hadde jeg til og med stappet under puta.

Jeg beundret bestefar høyest av alle i hele verden. Etter at far døde, var vi to blitt bestevenner. Jeg kalte ham Tatus eller pappa og iblant bestefar. Familien vår skilte seg ut; jeg hadde ingen søsken å krangle eller finne på rampestreker med; det var bare moren min, den gamle mannen og meg – et triangel bestående av tre generasjoner.

Da vi kom til Nathans skredderverksted en uke senere, klarte bestefar nesten ikke vente med å få på seg den fine frakken. Det var som å flytte inn i et nytt hus, en spennende, mer storslagen bolig.

«Hva synes du, Mika?» Ansiktet lyste opp i et bredt smil mens han travet fram og tilbake foran det store speilet. Han ventet ikke på svar.

«Flott levert, Nathan, kjære bror. For et utsøkt arbeid! Du verden, hva er vel algebra sammenliknet med slike ferdigheter?»

Han klappet skredderen på skulderen, betalte, og så bega vi oss av sted. Hjemover valgte vi en omvei, og bestefar spradet langs Warszawas brolagte gater med hendene stukket dypt ned i de romslige frakkelommene.

I 1938 kunne vi fortsatt gå fritt omkring i byen, den jødiske kulturen blomstret her. Det var en vakker by, vår by. Men det skulle snart få en brutal slutt.

Bestefar, professor i matematikk ved Universitetet i Warszawa, var klok og stolt, og studentene forgudet ham. Med runde briller og avslappet, dempet stemme var han selve prototypen på en professor, og den høyreiste skikkelsen, de benete trekkene og det tykke, svarte håret med et anstrøk av hvitt over venstre tinning, innbød til respekt. Han elsket tallenes klarhet, det at alt ga mening bare man ga tallene nok tid og oppmerksomhet. «Med sifre løser det seg alltid,» sa han bestandig. Men noen måneder etter den rusleturen hjem fra skredderen, skulle jeg oppdage en annen side ved ham, fjernt fra algebra, logikk og abstrakte tall. Og da skulle jeg få oppleve at tall ikke kunne redde oss.

Krigsspøkelset hadde hengt over oss i lang tid. Og så, den første septemberdagen i 1939, begynte bombingen. Skolene var allerede stengt, så jeg satt hjemme sammen med mor og bestefar, i den gamle lenestolen i stua med beina trukket oppunder meg og fysikkbøker strødd rundt meg. Jeg hørte den første eksplosjonen fra retning av sentrum; et dypt brak og deretter et spetakkel som om noe enormt hadde gått i tusen biter, splinter som boret seg inn i stein.

Jeg løp bort til vinduet. Helvete var løs: En sverm av Messerschmitter summet lik gresshopper over den vakre byen vår og slapp bombe etter bombe som lyste opp himmelen i illevarslende oransje og selvlysende gult. Jeg sto og pekte og gispet helt til mor grep meg i armen og trakk meg bort. Vi sov omtrent ikke den natten. Eller noen av nettene som fulgte.

Etter det innledende angrepet falt bombene dag og natt; de haglet nådeløst over byen. Noen angrep varte i minutter, andre i timevis. Det var umulig å ta blikket fra det dødbringende fyrverkeriet, særlig på kveldstid. Selv etter at vi hadde blendet vinduene med gardiner, lakener og aviser, fant jeg små sprekker å titte ut igjennom. Men vi var fanget som kaniner, og ventet bare på å slaktes.

«Kom deg vekk fra vinduet, ellers sørger du for at vi stryker med, alle sammen!»

Mamma var redd vi skulle tiltrekke oss flyene hvis vi sto der på lur, mens jeg tenkte at hvis jeg bare holdt øye med flyene, ville ikke bombene falle over oss. Det var kanskje dumt tenkt, men mange kvelder sto også Tatus der sammen med meg. Hva annet kunne vi gjøre? Vi hadde vært innesperret i leiligheten i dagevis, så det verket i armer og bein og øyne, og vi var helt utslitt av søvnmangel.

Og den infernalske larmen! Jeg var redd trommehinnene skulle sprenges. Så, da flyene forsvant, var den skumle stillheten enda mer skremmende. Men det var bare begynnelsen. Noen dager senere kom «Stukaene» – Tysklands kraftigste kampfly, utrustet med øredøvende sirener beregnet på å ta motet fra oss og drive oss til underkastelse. Jeg hørte dem på lang avstand før det første kom til syne, sirklende over oss som en truende rovfugl. Plutselig vendte det snuten nedover og stupte ned fra himmelen, i en halsbrekkende hastighet og med et høyt, skjærende hyl, glidende nedover i et infernalsk crescendo.

Jeg holdt meg for ørene og ropte: «Vi tok ett! Tatus, kom og se!» Jeg hoppet opp og ned, men begeistringen brast like fort som en såpeboble. Like før sammenstøtet slapp flyet bombene. Himmelen lyste opp i flammer, fulgt av tykke, svarte røykskyer mens flyet steg til værs igjen. De drittsekkene hadde rammet oss og stukket av. Dette var ille, veldig ille. Hvis de klarte å få til noe slikt, hva mer kunne de ha i vente for oss? Den kvelden holdt jeg meg unna vinduet.

Den lille familien vår var tett sammensveiset. Som oftest klarte mamma å lage en suppe eller en enkel gryte til middag, mens bestefar underholdt meg med algebra og geometri. Iblant var vi på besøk hos naboene i et par timers tid, men stort sett holdt vi bare pusten og myste ut bak de blendede vinduene mens vi lyttet til den sprakende radioen. Det var færre meldinger nå, bare Chopins poloneser og valser strømte gjennom eteren som en påminnelse om vår stolte polske arv. Noen ganger ble musikkstykket avbrutt midtveis av en nyhetssending, men disse var aldri særlig oppmuntrende.

Vi var de første som fikk oppleve tyskernes nye taktikk, «Blitzkriegen», der de overrumplet oss med intens, overveldende styrke og tvang Polen i kne. Kavaleriet vårt hadde kjempet tappert, men hva hadde vel hester og geværer å stille opp med mot buldrende fly, panservogner og bombekastere? Folk falt som fluer i det voldsomme angrepet, ble revet i småbiter i eksplosjonene, begravd i ruinene av sitt eget hus, meid ned av maskingeværild fra flyene når de bare skulle ut og hente vann eller bytte til seg litt mat.

29. september, etter én måneds bombing som hadde lagt byen i ulmende ruin og uten vann til å slokke brannene, kapitulerte Warszawa. Jeg steg ut og fikk se en annen verden. I Pawia-gaten 46, der familien Chrotowski en gang hadde bodd, sto det bare en stygg, ubrent fasade igjen. Familien Karsinski hadde mistet to barn, og huset til vennen min, Jacob, var bare et rykende skall, og faren hans lå begravd under ruinene. Naboene våre, det gamle Rosenzweig-paret, hadde klart seg, men Steinbergs bakeri overfor Nathans verksted var utbrent. Nå var det slutt på Steinbergs luftige loff. Murbrokker og ødelagte eiendeler lå strødd i de brolagte gatene. For ikke å snakke om alle hestene. De oppsvulmete kadavrene lå overalt, og svarte skyer av fluer steg til værs når vi passerte.

Den kvelden så vi en lang rekke av våre modige, stakkars soldater bli ført ut av byen. Jeg krympet meg ved synet av dem der de trasket av sted som skamslåtte hunder, så vidt holdt oppe av de skitne, fillete uniformene. Hvordan skulle det gå med dem? Med oss?

Neste dag rykket Wehrmacht inn. Og det sier jeg, det gikk ikke stille for seg. Til og med tyskernes fører, Hitler i egen person, kom og inspiserte troppene og sin nyerobrede by. Stridsvognene som så brutalt hadde valset innover landsbygda, rullet nå inn i byen vår så beltene skramlet over de gamle, brolagte gatene. Og de marsjerende troppene, endeløse kvadrater av soldater i hjelm, i hanemarsj som én organisme. De nådde fram til Førerens podium, og alle snudde brått på hodet idet de passerte mannen med barten, og trampet enda hardere i bakken med de svarte skinnstøvlene. Det var en maktdemonstrasjon som fikk hele byen til å skjelve.

Deretter ble flaggene heist, som om synet av hakekorset skulle minne oss om denne «Herrenrasse», det lyse, blåøyde herrefolket som aktet å trampe på alt de regnet som ynkelig og mindreverdig. Det skulle ikke vare lenge før de begynte å knuse oss som skadedyr, som insekter, som skitt.

Snart kom de første forordningene. Og de fortsatte å komme, uke etter uke, måned etter måned, ikke alle på én gang, men i mange, små drypp. Litt etter litt frarøvet de oss friheten og verdigheten. Først forbød de forlystelser; over natten ble alle av jødisk herkomst nektet adgang til byens parker, kafeer og museer. I Kraskinski-parken var det ingen adgang, utflukter til dyrehagen og Lazienki-parken var ikke lenger tillatt. Benker og trikker ble forbudt område, og «nicht für Juden»-skilt kom opp overalt.

En dag da jeg gikk hjem fra skolen langs Freta-gaten, dukket en tysk soldat opp rundt et hjørne.

«Mach dass Du wegkommst!» ropte han. «Runter hier!» Før jeg i det hele tatt prøvde å tyde det han hadde bjeffet fram, grep han tak i skjorten min og kastet meg i bakken som om jeg var en gammel sekk. Jeg falt over ende og kjente blod piple nedover knærne. Da jeg kom hjem, var jeg helt frynsete innvendig. Den kvelden leste bestefar de nyeste forordningene for meg: Det er forbudt for jøder å reise med trikken og besøke restauranter i ikke-jødiske bydeler, og vi må ikke gå på fortauet, men holde oss ute i gaten blant biler og hester.

I mai mistet Tatus stillingen ved universitetet. Helt ut av det blå ba de ham pakke sakene og sa at han ikke lenger var ønsket. Og det varte ikke lenge før også jeg ble rammet.

Det skjedde i kjemitimen. Siemaski, læreren vår, hadde nettopp pekt på grunnstoffet beryllium i det periodiske systemet da det lød tre kraftige dunk før døren til klasserommet gikk opp. Rektor Krasinski sto der, helt forfjamset, klemt mellom to tyske soldater. Soldaten til venstre stakk en liste i Krasinskis hender: «Les!»

«Abram Tober, Jacob Kaplan og Mika Hernstein.» Krasinskis stemme dirret. «Pakk bøkene deres, dere kan gå. Dra hjem!»

En kort stund klarte jeg ikke å røre meg.

«Schnell, macht schon!» ropte tyskeren. Jeg reiste meg og gikk ut av klasserommet uten å se på noen. Jeg så ikke Abram eller Jacob igjen, og heller ikke de to kameratene mine, Bolek og Henryk, som ble værende igjen.

Da jeg kom hjem, kastet jeg meg i bestefars armer.

«Tatus, de hev meg ut, helt uten videre. Det er urettferdig.» Bestefar ga meg en klem, og mamma gjorde det samme.

«Jeg vet det. Det står i avisene i dag: ’Jødiske barn skal fjernes fra den offentlige skolen med umiddelbar virkning’. Jeg er så lei for det, Mika.»

Jeg sank ned i en stol.

Jeg regnet meg som både jøde og polakk, og polske berømtheter som Chopin, den store komponisten, Kopernikus og Madame Curie var som helter for meg. De dristige forskerne og kunstnerne hadde sprengt grenser, erobret nye områder, og jeg ville så gjerne følge i deres fotspor. Men der jeg satt i den gamle lenestolen vår, helt stiv av vantro, mintes jeg den gangen bestefar hadde tatt meg med til Madame Curies hus i gamlebyen, og selv om vi ikke hadde gått inn i Korskirken, ble jeg fylt av stolthet over at Chopins hjerte lå begravd i vår vakre by. Det å måtte forlate skolen var et hardt slag. Jeg var skoleflink, jeg trivdes veldig godt der. Bolek og Henryk var ikke halvparten så interessert i undervisningen, men de fikk lov til å bli. Hvorfor? Vi hadde lekt i gatene så mange ettermiddager, og Bolek hadde til og med bursdag samme dag som jeg.

Bestefar forsøkte å trøste meg, og i mange, lange dager satt vi bøyd over de gamle bøkene hans mens han delte sin kjærlighet til matematikken. Jeg sugde til meg den lune stemmen hans, kunnskapen og godheten. Og algebra var så avgjort en beroligende syssel. Allikevel fantes det noe i meg som ikke ville godta den ettergivende holdningen hans – hvorfor gjorde han ikke motstand? Han hadde undervist ved universitet i flere tiår og nøt alles respekt. Så hvor var kollegaene hans nå? Hvorfor var ingen villig til å ta ham i forsvar?

«Jeg er gammel, Mika, du må ikke uroe deg for meg,» sa han. «Men du, gutten min, du har ennå mye å lære, og moren din trenger deg.» Han ristet på hodet. Han hadde ingen svar og kunne ikke gjøre annet enn å legge hånden på skulderen min, lett som en fugl.

Ukene gikk etter at de nye forordningene var blitt lagt som en løkke rundt halsen på oss. Vi holdt pusten. Men akkurat idet vi begynte å ta inn over oss sjokket over hvor innsnevret omgivelsene våre var blitt, kom det nye instrukser: Tyskerne ville ha oss tydelig stemplet og merket. Alle jøder måtte bære hvite armbind med den blå davidsstjernen på, minimum seks centimeter høy, på høyre arm. Det måtte sys fast og være lett synlig, og vi måtte selv utstyre oss med armbindene, naturligvis. Fra nå av var det slik det skulle bli: Tyskerne lagde lovene og tvang oss til selv å lage de tauene vi skulle henges i. Og jo da, få dager senere viftet selgere med de forhatte armbindene på hvert eneste gatehjørne.

Ikke lenge etter måtte vi registrere oss og få «Kennkarten», legitimasjonskort stemplet med en stor J. J for JØDE. Tenk at en enkelt bokstav kunne endre alt. Vi måtte ha slike kort for å få rasjoneringsbøker, men rasjonene våre var bare en brøkdel av det den ikke-jødiske delen av befolkningen fikk. To brød til tyskere, ett brød til polakker, én skive til jøder. Mammas suppe ble mer utvannet for hver dag som gikk. Vi fikk verken melk eller egg, og kjøtt var det i hvert fall ikke snakk om. Tydeligvis var tyskernes store plan å sulte oss, kilo for kilo.

For å unnslippe den bitende hungeren prøvde mange å få tak i ariske Kennkarten, men alle som ble tatt, havnet i Pawiak-fengselet. Ryktene om tortur og drap som kretset rundt det uhyrlige fortet, ga meg slike mareritt at jeg våknet klissvåt av svette.

Akkurat da vi trodde det ikke kunne bli noe verre, i oktober 1940, fikk vi to ukers varsel til å flytte fra leilighetene og det meste av det vi eide, og begi oss til en liten del av byen tyskerne kalte Jüdische Wohnbezirk, det jødiske boligområdet. Ordet «getto» var tabu, men ryktene gikk som ild i tørt gress i nabolaget, og vi innså at det ikke var annet enn et stort fengsel.

Tenk for en panikk og fortvilelse vi følte. Overalt kjente man lukten av frykt, den smøg seg som tåke inn der vi bodde, hang tykk og klissen over oss lik en tordenstorm i ferd med å bryte ut. Hvordan skulle vi få plass på et så lite område, alle sammen? Det var nesten fire hundre tusen av oss – et hav av mennesker som prøvde å få plass i en dam, omgitt av et tre meter høyt gjerde kronet med piggtråd og glasskår.

31. oktober tvang tyskerne oss inn på den lille flekken av Warszawa-kartet, den nordøstligste kroken hvor Okopwa-gaten og den gamle jødiske gravlunden utgjorde grensen i vest. Det hadde bestandig vært en tett befolket bydel, og riktignok var mange av husene staselige treetasjes bygninger prydet med smijernsbalkonger, men gatene var for det meste trange og mørke. Tyskerne hadde kastet alle ikke-jøder ut av området for å gjøre plass til oss, og da vi flyttet inn i gettoen, ble vi møtt av en nifs stillhet.

Mamma tok seg god tid med å sortere ut det vi skulle ta med. Jeg ser henne fremdeles for meg i den gamle leiligheten, der hun løfter en lysestake eller en bok, tvunget til å velge mellom en gryte og en bilderamme. Det endte med at hun plukket ut de kjæreste og de mest praktiske sakene: et fotoalbum, noen bøker, sølvlysestakene de hadde fått i en bryllupsgave, to gryter, klær og sengetøy. Hun pakket alt, og så sluttet vi oss til vandringen. Vår lille kjerne, en ørliten familie: mamma, Tatus og meg.

Vi trasket av sted i stillhet, bærende på de sakene vi hadde igjen, i bulkete kofferter og hjemmelagde ryggsekker. Folk trakk kjerrer eller skjøv på vogner fulle av esker, dyner, puter og gryter, og noen balanserte de dyrebare eiendelene sine på hodet. På fortauene myldret det av kristne polakker som fulgte med på folkevandringen med nysgjerrighet og medlidenhet, og noen med det spesielle fliret tyskerne kaller Schadenfreude, glede på bekostning av andre, mindre heldige sjeler som oss. Vi jøder hadde vært syndebukker i lang tid, og den antijødiske propagandaen – de stygge, glorete plakatene som sammenliknet oss med tyfusbefengte lus – sørget for resten.

De fleste i den bedrøvelige marsjen gikk med bøyd nakke. Men hvorfor? Jeg ville så gjerne se tilskuerne rett inn i øynene, selv om et trassig oppsyn og hat var det eneste jeg kunne slynge mot alle dem som bare ventet på å få ta over leilighetene og eiendelene våre. Hele tiden speidet jeg etter Bolek og Henryk. De hadde ikke vært på besøk siden jeg ble utvist fra skolen, og nå var de ikke å se noe sted. Hvordan kunne de vende meg ryggen, se på oss som annenklasses borgere? Feiginger. Jeg knyttet nevene, men minnet om Bolek, med en manglende fortann og et skjevt smil, stakk meg i hjertet.

Idet vi kom inn i gettoen fra østsiden av Nalewski-gaten, kastet jeg et siste blikk over skulderen. Jeg ble ikke bare tvunget til å forlate vennene og skolen, men også minnene om chlopek, paradis, zoska og alle de andre lekene vi hadde lekt, piknikene i Krasinski-parken, utfluktene til sjøene med mamma og Tatus, og den fine leiligheten vår. Idet jeg steg inn gjennom porten til gettoen, ble jeg frarøvet barndommen og alt jeg var glad i.

Allikevel, på en forskrudd måte, viste det seg at vi var heldigere enn mange andre. En gammel kollega av bestefar var medlem av der Judenrat, Det jødiske rådet, og han hadde funnet en noenlunde anstendig leilighet til oss, en liten leilighet i første etasje i Gesia-gaten, Gåsegaten. Nummer 19 – jeg prøvde å ta det som et godt tegn siden jeg hadde fødselsdag 19. mai.

Mens vi flyttet inn i en leilighet med to soverom, var det mange familier som bare hadde ett rom, eller enda verre, som måtte bo på gaten til det ble funnet et lite husrom til dem. Noen steder bodde det ni mennesker på et enkelt værelse. Vi visste at vi var heldige, men burde ikke en stor familie ha fått leiligheten vår?

16. november hadde tyskerne fullført muren og sperret av gettoen.

Jeg var fjorten år gammel.

Det var da frakken endret seg. Bestefar, som ikke bare var klok, men også veldig praktisk anlagt, fant ut at hvis han noensinne skulle bli ført til et annet sted – for nå var det utelukket å rømme fra Warszawa – ville han måtte ha med seg de eiendelene han var mest glad i. Lommer ble en flott løsning: små, store, ørsmå, gjemt dypt inne i frakken. Den første var en liten lomme på venstre side, på høyde med hjertet hans. Mer en sprekk enn en synlig lomme, men like fullt en lomme – til gulluret, det eneste han hadde igjen etter faren. Med tiden tilføyde han stadig flere lommer: en veldig dyp en på innsiden, over leveren, til fotografiene: guttebilder av ham, og noen der han holder babyen sin, meg, mammas ansikt som stråler i et bredt smil. Bilder jeg ba om å få se om og om igjen.

Jeg savnet far sårt, særlig de mørke, bitende kalde vinterkveldene det første året vi bodde i gettoen. Da far døde, var jeg bare smårolling, tre år gammel, så det husket jeg ikke. Mamma sa at jeg satt og lekte mens han lå i rommet ved siden av, i ferd med å dø av lungebetennelse etter å ha fått feil diagnose.

«Legen trodde faren din led av forkjølelse og urinveisinfeksjon,» sa hun til meg mange år tidligere, da jeg spurte henne om det.

«Han døde i løpet av noen få dager, brant opp som glødende kull.»

Jeg vet at hun aldri tilga verken legen eller seg selv.

«Han ville ha klart seg hvis vi hadde fått ham til sykehus. Etter at han gikk bort, sluttet du å snakke og klamret deg til det medtatte, røde leketoget ditt dag og natt,» sa hun. Det toget var den siste gaven jeg hadde fått av ham.

Nå hadde minnene om far falmet, og det var ikke annet igjen enn antydninger til lukter og lyder; en såpe som duftet skarpt, svette, tobakk og det jeg senere skjønte var en snev av alkohol sammen med en dyp, øm stemme som lullet meg i søvn, «sov nå, gutten min», et svakt minne som lå gjemt i meg, men som jeg prøvde å hente fram så ofte jeg kunne. Jeg lengtet etter fars tilstedeværelse, til tryggheten ved luktene som omfavnet meg. Men da jeg arvet frakken, var det ingenting som føltes trygt lenger.

Bestefar tilføyde lomme etter lomme på den staselige frakken, og en dag fikk han ideen om å sy ørsmå lommer inne i lommene. For selv om noen skulle ransake en lomme, ville de ikke finne de ekstra lagene. Litt etter litt ble frakken forvandlet til en enorm labyrint; denne lommen hang sammen med den, men ikke den, mens denne her førte ingen steder og den der gikk fra venstre til høyre.

Mens folk satte livet på spill for å skaffe falske pass eller gravde tunneler mellom gettoen og andre bydeler, fant bestefar stadig listigere måter å legge mer i lommene på, og til slutt var han den eneste som klarte å finne noe i frakken. Han hentet yndlingsbøkene sine og sydde dem inn i sømmene. En ekstra underbukse stappet inni den høyre siden. Et par reservebriller, mansjettknapper og lommetørklær i den venstre.

Han bar frakken med stolthet, og etter som tiden gikk og situasjonen rundt oss forverret seg og kiloene begynte å renne av oss som følge av det skrinne kostholdet, hendte det jeg tenkte at frakken var det eneste som fortsatt holdt ham oppe.

Han tilbrakte stadig mer tid i det lille verkstedet sitt, hvor verken mor eller jeg slapp inn. Egentlig var det bare leilighetens spiskammer. Det var stort nok til å gå inn i, om enn ikke mye større enn et stort skap, men han kalte det «tilfluktsstedet» sitt. Mange ganger spurte jeg om hva han drev med der inne, men da bare smilte han og sa ingenting.

Frakken og bestefar var uatskillelige, en hånd og en hanske. Så, i juli 1941, to dager før han fylte syttitre, ble alt snudd på hodet.

Da jeg kom ut på gaten utenfor huset, levde han fremdeles. En nabo hadde løpt opp trappen for å hente oss, andpusten og blek, med panikk i stemmen.

«De har skutt ham, kom, fort, fort!» Redselen grep tak i meg som en skrustikke av stål. Jeg husker et opphold, en langvarig tomhet hvor jeg ikke klarte å røre meg. Naboen klarte knapt å få fram et ord, brystet hennes steg og sank.

«Han klarte ikke å holde munn, det var den jenta igjen. Han fant seg ikke i det, kom fort!»

Enda så mild og stillferdig bestefar var, klarte han ikke å tie når han så all brutaliteten rundt oss: Folk som ble sparket og spyttet etter, slått, spottet eller verre – skutt som bikkjer på flekken, som om det var for moro skyld. Han nektet å avfinne seg med okkupasjonen og den daglige, uforutsigbare volden. Den formiddagen hadde noen soldater på ny plaget den unge damen som bodde i huset rett overfor vårt. De hadde slept henne ut, truet henne med våpen og kommandert henne til å kle av seg. Bestefar hadde gått bort til henne mens han åpnet frakken for å pakke den beskyttende rundt henne, da de skjøt ham. Helt uten videre, på kloss hold. Tatus, den snilleste mannen jeg kjente.

Da jeg kom dit, var jenta borte. Først senere fikk jeg vite at hun hadde skreket, dratt til seg klærne og løpt av sted. Da jeg kom bort til bestefar og bøyde meg ned, åpnet han øynene så vidt.

«Ta vare på frakken, Mika, gutten min …» Knapt en hvisken. Øyelokkene hans var tunge, og hodet falt til siden på fanget mitt.

«Se og få fjernet ham!» bjeffet en av soldatene. Han kastet et nytt blikk på bestefar og nølte.

«Vent, det er en god frakk, få frakken av ham. Gi meg den, gutt!»

Da reagerte mor. Hun hadde stått ved siden av meg, stiv som Lots hustru, en saltstøtte, og holdt hånden min hardt. Plutselig slapp hun taket og ga seg til å hyle og skrike, fekte med hendene og slå seg på brystet om og om igjen. Mens hun holdt på, smøg hun seg langsomt vekk fra bestefar og mot de andre husene.

«Halt’s Maul! Hold kjeft, kvinnemenneske, stille!» ropte soldaten. Hun banket på den første døren.

«Stans, ditt ludder, ellers skyter vi!» Hun snudde seg ikke.

I all forvirringen og med naboens hjelp lirket vi bestefar ut av frakken. Flere kom settende til. Noen menn løftet Tatus og bar ham mot huset, og så fikk jeg øye på Nathan i mengden. Jeg hadde ingen anelse om hvor han hadde kommet fra, men med sine knoklete hender hjalp den gamle skredderen meg med å få på frakken. Jeg følte meg stiv og livløs, som en av Nathans tredukker, da jeg lot ham legge frakken rundt meg.

Det var første gang jeg prøvde frakken. Jeg hadde spurt bestefar om lov før, men han hadde nektet plent og sagt at «det fører ulykke med seg, Mika, din tid er ikke kommet ennå».

Frakken var ubegripelig tung; jeg fikk knapt puste med vekten av bestefars eiendeler rundt meg, vekten av hele livet hans. Men jeg måtte skynde meg, løpe – av respekt for det siste ønsket hans. Frakken omsluttet meg lik et varmt, tungt vesen, og som om frakken hadde gitt meg en strøm av energi, vaklet jeg ut av syne for soldatene og løp opp til den vesle leiligheten vår.

Jeg sank sammen, omgitt av de modige naboene som hadde satt livet på spill for å beskytte meg. Jeg var fra meg av engstelse for mamma, og en lang stund satt jeg urørlig og taus på kjøkkenet mens jeg lyttet etter tunge støveltramp i trappen eller de redselsfulle skuddsalvene, men det eneste jeg hørte, var stillhet.

Mor kom først lenge etterpå, hvit som et laken, medtatt og hjulpet av Anna, naboen vår. Jeg styrtet bort til henne og klemte henne hardt, men hun fortrakk ikke en mine. Hun betraktet meg bak en tom, uttrykksløs maske mens hun forsiktig skjøv meg bort. Hun sa ingenting, men bare satt ved kjøkkenbordet resten av ettermiddagen og stirret på de skjelvende hendene sine som om hun undret seg over hvem de tilhørte. Anna holdt henne med selskap og prøvde å få i henne litt te, varmt vann tilsatt noen få teblader som ble brukt for annen gang. Jeg hadde sett mor ute på gaten, jeg hadde hørt soldatene rope skjellsord etter henne, men i mine øyne var hun en helt.

Først senere skulle jeg forstå skammens natur, det skrekkelige den kan gjøre med en. Jeg lot mor sitte i fred ved bordet og gjemte min sterke kjærlighet til henne og bestefar dypt inne i frakken. Jeg brettet den ut på sengen og la meg oppå den, snuste etter lukten av bestefar, lette etter ethvert lite spor av livet hans. Men det eneste jeg kjente, var mine egne tårer og det grove ullstoffet mot ansiktet.

Den natten følte jeg meg på samme tid som et barn og en gammel mann.

Vi fikk ikke gitt bestefar noen begravelse, som vi ville ha gjort før i tiden, men det kunne vel ha vært verre, for bestefar fikk i det minste en liten grav. Til tross for den redselen som kom over oss da vi møttes åpenlyst på den jødiske gravlunden, var det ganske mange som møtte opp for å ta farvel med ham. Jeg bar den enkle kisten sammen med skredderen Nathan, en nabo og to av bestefars gamle universitetskollegaer som også var blitt sendt til gettoen. Solen stekte den julidagen, men jeg insisterte på å gå med bestefars frakk, og svetten rant nedover nakken min der vi bar kisten til den gamle gravlunden i Okopowa-gaten. Mennene fra Hevra Kadisha-foreningen, som tok seg av begravelsene, hadde pakket bestefar inn i et hvitt klede, og han fikk med seg det gamle bønnesjalet i graven.

Det hele skjedde så fort – to døgn er så kort tid til å ta farvel. Og mens rabbineren sa fram bønnene, sto jeg like stiv og urørlig som de knudrete trærne på gravlunden, og betraktet den åpne graven som gjennom et slør eller en matt glassplate. Noen kastet en spade jord over kisten til min kjære Tatus, men da det ble min tur, var jeg helt sønderknust. Mamma la armene rundt meg, men jeg skalv og hulket og var helt utrøstelig.

Noen måneder senere fantes det ingen ordentlige graver igjen; i stedet ble de døde lagt ut i gatene om kvelden og samlet inn daglig, fraktet bort i overfylte kjerrer og slengt i en dyp grop. Der skulle de ligge, navnløse, i en massegrav, viklet inn i alle andre som hadde mistet livet samme dag.