Stig Beite Løken

Det finnes ingenting mer livsbejaende enn å være mørkeredd

Noveller

Stig Beite Løken

Det finnes ingenting mer livsbejaende enn å være mørkeredd

Noveller

Til Silje

Som da jeg var ti år og kom sent hjem.

I trappeoppgangen slukket lampene

men heisen jeg stod i lyste, og heisen steg

som en dykkerklokke opp gjennom svarte dyp

etasje for etasje mens innbilte ansikter

presset seg mot gitteret …

– THOMAS TRANSTRÖMER

Bassenget

Selv om det var mørkt, kunne vi se at det fremdeles var vann i bassenget. Svømmehallen bar ikke preg av at den gamle ungdomsskolen skulle jevnes med jorden. Hallen var varm og luktet klor. Bak det lange vinduet så vi at snøen hadde lagt seg over fotballbanen og fått den til å lyse. Noe av dette lyset ble reflektert inn i svømmehallen.

Mens Markus trakk for gardinene, gikk jeg en runde i garderobene. Det var under ett år siden jeg hadde hatt min siste svømmetime i dette bassenget. Jeg var vant til å høre et virvar av stemmer i garderobene, noen stemmer lyse, andre mørke, samt lyden av fjorten dusjer som stadig vekslet mellom å være av og på. Nå var alt stille. Jeg fikk ikke øye på noen personlige eiendeler bortsett fra et par gamle håndklær og en sammenpresset balsamflaske.

Markus stakk hodet inn gjennom døren. Har du noen gang svømt i mørke, spurte han. Jeg ristet på hodet.

Kan du i det hele tatt svømme, spurte jeg. Han trakk på skuldrene. Jeg spurte om han hadde svømmeklær. Han svarte at det ikke var noe problem. Vi kan vel svømme nakne, sa han.

Han gikk bort til lærerskapet innerst i garderoben og låste det opp med nøkkelen jeg hadde rappet fra vaktmesteren året i forveien. Jeg skal nok klare å holde meg flytende, sa han og fant frem et par flyteputer som han tredde over armene.

Jeg gikk bort til bryteren og skrudde på lyset. Svømmebassenget virket normalt og rent. Det var forholdsvis langt, men ikke særlig dypt. På det grunneste var det rundt én meter, og – om jeg husket riktig – fire–fem på det dypeste.

Han hadde allerede kledd av seg og dekket seg til med et flytebrett mens han maste om at jeg skulle skru av lyset igjen. Jeg trykket på bryteren og kledde av meg.

Øynene mine trengte litt tid på å venne seg til mørket. Den eneste belysningen kom fra et EXIT-skilt som hang over utgangen og strålte med et svakt, grønt lys.

Gidder du å hjelpe meg med å få på flytevesten, spurte han. Han stilte seg helt inntil meg. Skal vi ikke bare skru på lyset igjen, sa jeg. Bare hjelp meg der jeg ikke kommer til, svarte han og dro i knutene. Han hadde tatt på vesten feil vei, men da jeg hjalp ham nevnte jeg det ikke.

  Vi gikk ned i den grunneste delen av bassenget. Vannet var varmt og deilig. Jeg svømte et par lengder mens han lå og fløt. Så slapp du er, sa jeg da jeg svømte forbi. Han grep fatt i beinet mitt, men jeg kom meg lett løs. Neste gang jeg passerte, svømte jeg litt langsommere. Markus langet etter meg, og etter et kort basketak, skjøt jeg av gårde til den dype siden av bassenget igjen.

Jeg hadde svømt i dette bassenget mange ganger før, men det var alltid i svømmetimene, sammen med klassen og gymlæreren. Selv om jeg var sammen med Markus, føltes det som om jeg var i bassenget alene.

Jeg hadde aldri svømt naken før.

  Jeg trakk inn pusten og dykket halvveis ned i bassenget. Så snudde jeg meg slik at jeg kikket opp. På samme måte som jeg ikke klarte å se bunnen, klarte jeg heller ikke å se overflaten. Mørket over og under vannflaten gikk i ett.

 Hva er det du driver med, spurte Markus da jeg dukket opp igjen. Jeg skulle til å forklare at jeg hadde en personlig dykkerekord på tolv meter og at han ikke trengte å bekymre seg for meg, men jeg ble avbrutt da mobilen hans, som lå begravd under klærne like ved bassenget, begynte å ringe.

Han gikk opp av bassenget og tok telefonen. Av de korte, mutte svarene hans, antok jeg at det var moren som hadde ringt. Han gikk et par runder rundt bassenget med mobilen inntil øret. Jeg fulgte den mørke silhuetten med blikket. Han ble stadig mer irritert. Det dreide seg om når han måtte komme hjem og hvor lenge han kunne være ute om kveldene.

Da han nærmet seg min kant av bassenget, sklei han på de gamle håndklærne. Heldigvis falt han i bassenget og ikke på flisene. Jeg hørte tydelig at mobilen plasket i vannet like ved siden av meg. Jeg svømte bort til ham i tilfelle han trengte hjelp, men flyteputene gjorde det lett for ham å holde seg flytende.

Hvor ble det av mobilen, spurte han.

Jeg skal finne den, svarte jeg.

Jeg dykket etter mobilen. Det var så mørkt under vannet at jeg ikke så noe som helst. Etter å ha dykket fem meter, hadde jeg fremdeles ikke nådd bunnen. Bassenget var dypere enn jeg trodde. Jeg fortsatte å dykke. Dypere og dypere. Vannet ble kaldere og kaldere jo lenger ned jeg kom. Til slutt var det så kaldt at jeg frøs. Det skulle egentlig tatt rundt ti sekunder å nå bunnen av bassenget, jeg hadde dykket der mange ganger før. Til slutt merket jeg at jeg ikke orket å holde pusten stort lenger og svømte opp så fort jeg kunne.

Da jeg nådde overflaten, gispet jeg etter luft. Jeg hadde en smak av saltvann i munnen, som blandet seg med klorsmaken.

  Fant du mobilen, spurte han. Jeg svarte at bassenget var mye dypere enn jeg trodde. Han sa at jeg ikke skulle kødde og understrekte hvor viktig det var at han fikk tilbake mobilen.

Er den ikke ødelagt på grunn av vannet, spurte jeg.

Det er SIM-kortet jeg vil ha, sa han.

Jeg klatret opp av bassenget, gikk bort til inngangsdøren og skrudde på lyset. Så gikk jeg tilbake, sto på kanten av bassenget og kikket ned i det. Kontrasten mellom den svarte mobilen og de turkise flisene burde sørge for at det var lett å finne den, men jeg så den ikke noe sted.

Tok du telefonen med deg opp av bassenget, spurte han. Nei, svarte jeg og fortsatte å kikke ned gjennom vannflaten.   

Jeg hentet frem min egen mobil, scrollet nedover listen over kontakter til jeg fant MARKUS AARNES og trykket på ring. En damestemme ga meg et automatisk svar om at den jeg ringte ikke kunne ta telefonen akkurat nå, og at jeg skulle legge igjen en beskjed etter pipetonen. Jeg speidet ned i bassenget og rundt i svømmehallen. Jeg spisset ørene, men hørte ingenting.

Ingen vibrering, ingen ringetone.  

Kan vi ikke skru av lyset igjen, i tilfelle vi blir oppdaget, spurte han. Jeg sa at jeg gjerne ville dykke ned med lyset på og kikke nærmere på bunnen av bassenget. Han nikket.

Det tok ikke lenger enn fem–seks sekunder å nå bunnen, selv om jeg ikke dykket raskere enn jeg hadde gjort et par minutter tidligere. Denne gangen merket jeg heller ikke noe til den voldsomme kulden som hadde blitt sterkere og sterkere jo dypere jeg kom. Nå var det varmt og godt til og med på bunnen av bassenget.

Jeg så ingen tegn til mobilen. Jeg fikk heller ikke øye på noen sprinkler eller åpninger som mobilen kunne ha forsvunnet inn i.

Jeg steg opp av bassenget og skrudde av lyset igjen. Etterpå gikk jeg tilbake og begynte å dykke. Jeg sørget for å dykke i noenlunde den samme hastigheten som da jeg nådde bunnen etter rundt fem sekunder. Nok en gang slo det meg hvor mørkt det var. Det var annerledes å dykke når lyset var slått av. Etter å ha dykket i kanskje ti sekunder, hadde jeg fremdeles ikke nådd bunnen. Det gikk minst tyve sekunder, så begynte vannet å bli kaldere og jeg kunne kjenne saltsmaken i munnen. Etter tyve–tretti nye sekunder, var vannet så kaldt at jeg frøs over hele kroppen. Mørket tetnet til og fjernet all sikt. Jeg snudde og svømte opp til overflaten.

Hva skal vi gjøre, spurte jeg da jeg stakk hodet opp av bassenget og signaliserte at mobilen ikke var kommet til rette. Vi tester bassenget, svarte han.

Vi gikk opp til utstyrsskapet. Det var proppet med materiell vi hadde brukt i svømmetimene. Merkelig nok hadde ikke disse gjenstandene vært med i flyttelasset over til de andre skolene. Vi var begge ivrige etter å finne ut hva som fantes der inne.

Det gamle utstyret vi kjente fra vår egen tid på ungdomsskolen var der fremdeles: Ekstra flyteputer, et par redningsdukker, en gammel lommelykt, gummiballer, svømmeføtter, badehetter, tre blylodd.

Markus tok straks to av blyloddene, gikk til kanten av svømmebassenget og sa at jeg skulle stille meg ved lysbryteren. Da jeg spurte hva han tenkte på, svarte han at han skulle teste noe.

Han kastet først uti ett av de små svarte loddene mens lyset var på. Det sank til bunns og var klart synlig på bunnen av bassenget. Så ba han meg om å skru av lyset. Jeg gjorde det. Deretter hørte jeg at han kastet uti det andre loddet. Vent ti sekunder før du trykker på lysbryteren, sa han. Jeg talte til ti og trykket på bryteren. Faen i helvete, utbrøt han. Jeg småsprang til bassenget og kikket ned i vannet.

Det var kun ett lodd i bassenget.

Hvor ble det av det andre, spurte jeg. Han ristet på hodet. Kanskje det ligger sammen med mobiltelefonen, sa jeg. Kanskje det, svarte han.

Jeg gikk tilbake til skapet og hentet lommelykten. Så skrudde jeg av lyset igjen og fikk på lykten. Den lyste godt. Jeg fortalte at jeg hadde en idé. Tanken var å kaste den vanntette lommelykten i bassenget når det var mørkt og følge lysstrålen på sin ferd ned i dypet.

Vi la oss ned ved kanten av den dypeste delen av bassenget og kikket direkte ned i dypet. Jeg strakk frem hånden og slapp lommelykten. Vi så hvordan lysstrålen sank dypere og dypere, lyset ble svakere og svakere. Til slutt så vi ikke strålen lenger. Han gikk bort til bryteren og skrudde på lyset.

Lommelykten lå ikke på bunnen av bassenget.

Vi skulle hatt hyssing, så kunne vi bundet det rundt det siste blyloddet og sjekket dybden ordentlig, hvisket jeg. Jeg spurte om han ikke kunne stikke hjem og hente. Han bodde ikke mer enn ti minutter unna. Vær så snill, sa jeg. Men hva med foreldrene mine da, spurte han. Jeg foreslo at han kunne dikte opp en unnskyldning som gikk ut på at mobiltelefonen måtte lades og at det var derfor den tidligere samtalen hadde blitt brutt. Ok, sa han.

Men først må du komme deg løs, sa jeg. Jeg hadde lagt beina mine på tvers over hans og holdt i tillegg fast armene hans. Han var sterkere enn meg, derfor pleide han som regel å vinne slike tvekamper, og det gjorde han denne gangen også, men det tok mye lengre tid enn vanlig. Før han tok på klærne og låste seg ut, tørket han seg med de gamle håndklærne jeg hadde funnet i garderoben.

Så fort han var ute, gikk jeg tilbake til garderoben. Jeg åpnet lokket på den sammenpressede balsamflasken. Heldigvis var det litt igjen, akkurat som jeg hadde håpet. Jeg presset det lille som var igjen av balsamen ut i håndflaten, blandet det ut med litt spytt og brukte det til å smøre inn pikken. Jeg trengte ikke drive på mer enn ti sekunder før jeg sprutet. Etterpå tok jeg en dusj.

Det hadde begynt å snø igjen. Jeg gikk bak gardinene og kikket ut det store vinduet. Det var som om fotballbanen var dekket av et selvlysende pulver. Alt var stille. Noen hadde laget en samling snømenn i skolegården. De stod tett i tett i sirkler på hver sin side og lignet vennegjenger som hadde friminutt.

Jeg hadde ingen planer om å svømme mer i det rare bassenget, i hvert fall ikke når jeg var alene. Heldigvis hadde jeg et par spill på mobilen. Da jeg merket at jeg ble litt redd av å sitte alene i den bekmørke hallen, gikk jeg tilbake til garderoben der jeg kunne ha på lyset uten at noen så det.

Etter en halvtime hørte jeg noen låse opp døren til svømmehallen.

Benjamin?

Jeg ble lettet da jeg hørte stemmen hans.

Yes, svarte jeg og smilte.

Lyset var fremdeles av, men det grønne EXIT-skiltet lyste akkurat nok til at jeg kunne se at Markus hadde med seg noe. Fikk du tak i hyssing, spurte jeg. Enda bedre, svarte han. Han la fra seg det han hadde i hendene sammen med jakken og kledde av seg så fort han kunne. Heldigvis behøvde jeg ikke å undertrykke smilet mitt som gikk fra øre til øre. Mørket skjulte det for meg.

Han kom ned til kanten av bassenget. Jeg kunne så vidt se at han hadde en sekk i hendene. Hva har du i sekken, spurte jeg. Han åpnet den og løftet opp noe jeg ikke kunne se hva var. Markus fortalte at det hadde snøre og kroker. Det er en dorg, sa han og spurte om jeg var klar for å sjekke dybden. Jeg kunne høre på stemmen hans at han smilte.

Vi la oss ned ved kanten av bassenget, slik vi hadde ligget før. Jeg skrudde på lysfunksjonen på mobilen og lyste ned i vannet mens han slapp ut mer og mer snøre. Stadig mer måtte han slippe ut, likevel nådde vi ikke bunnen. Til slutt hadde vi ikke mer igjen. Det sitter fast, sa han da han skulle dra det opp. Han dro hardere, men først da vi dro sammen, klarte vi å få det løs. Da vi dro den siste delen av snøret opp av vannet, så vi at det hang fast noe i et par av krokene. Jeg lyste nærmere med mobilen. Den ene kroken hadde dratt med seg et par slimete og lange gresstrå. Hva er det, spurte jeg. Han svarte ikke. Da vi så det som hadde festet seg i den andre kroken – den vi måtte lirke løs – begynte det å banke i brystet mitt.

Det var en sjøstjerne.

Hvor dypt er egentlig dette bassenget, hvisket jeg. Han ristet på hodet og sa faen i helvete.

Så kom jeg på en ny ting jeg ville sjekke. Jeg ba ham kaste snøret uti bassenget igjen. Mens han gjorde det, gikk jeg opp til lysbryteren. Da han ikke hadde mer snøre igjen, skrudde jeg på lyset og gikk tilbake til bassenget.

Allerede før han dro opp snøret, kunne vi se at noe var galt. Nesten hele snøret hadde forsvunnet. Det var som om alt dypere enn fem meter hadde blitt klippet av. Alle krokene var vekke og det var ingen spor av dem i bassenget.

Han la dorgen tilbake i sekken og sa at siden foreldrene hans ikke visste hvem det var som hadde tatt dorgen, var det ikke så farlig at snøret ble ødelagt. Jeg gikk opp til bryteren, skrudde av lyset og gikk tilbake til bassenget. Jeg la meg ned ved siden av ham. Tør du å svømme her når du vet at det er sånn, spurte jeg.

Ikke faen, svarte han.

Så begynte mobilen min å ringe. Før jeg svarte, la jeg merke til at anropet kom fra hans mobil. Noen ringer fra mobilen din, sa jeg. Han grep telefonen og kikket på det lysende dekselet. Det stod ikke noe nummer på det. Jeg trykket på svarknappen og sa hallo.

Ingen svarte.

Hallo, sa jeg igjen. Men det kom ikke den minste lyd fra den andre enden. Hallo, sa jeg for tredje gang. Jeg avbrøt samtalen og la telefonen fra meg. Hva faen var det, spurte jeg. Aner ikke, svarte Markus.

Så plinget det inn en melding. Jeg kikket på skjermen. Meldingen var tom. Også denne kom fra hans mobil. Jeg fant frem nummeret hans og trykket på ring. Igjen fikk jeg et automatisk svar om at den jeg ringte ikke kunne ta telefonen, men at jeg kunne legge igjen en beskjed etter pipetonen. Jeg la fra meg telefonen. Tipper mobilen din oppfører seg sånn fordi den er ødelagt, sa jeg.

Vi ble liggende uten å si noe, kanskje fordi vi begge ventet på et nytt anrop, og det gikk heller ikke mer enn et par minutter før det tikket inn en ny melding. Denne gangen var det en bildemelding. Bildet som dukket opp på skjermen var helt svart, jeg klarte ikke å se noe som helst. Hendene mine begynte å skjelve. Få se, sa Markus. Jeg viste den til ham. Han la hånden på mobilen, like over min mens han stirret på det svarte bildet. Satan så du skjelver, sa han.

Før vi gikk hjem, var vi enige om å svømme litt i bassenget likevel, men kun med lyset på. Verken jeg eller han våget oss ned i bassenget når lyset var skrudd av. Jeg svømte et par runder, han lå stille og fløt med flyteputene sine. Tanken på hjemturen, kulden og snødrevet, ga meg bare lyst til å være i svømmebassenget enda lenger, men før eller siden måtte jeg hjem, dessuten var det risikabelt å ha på lyset over lengre tid. Det gjorde det bare mer sannsynlig at vi ble oppdaget.

Jeg hadde lagt mobilen min ikke så langt fra bassenget, slik at jeg kunne sjekke den med jevne mellomrom. Men det kom ingen flere anrop.

Skal vi tenke på hjemturen, sa jeg til slutt. Vi hadde vært i svømmehallen i over tre timer, inkludert halvtimen da Markus stakk hjem for å hente dorgen. Klokken nærmet seg halv elleve. Vi får vel ta en dusj før vi går, sa han. Vi steg opp av bassenget og ryddet etter oss, la på plass flyteputene, lukket skapet, slukket lyset og gikk inn i garderobene. Han gikk foran meg og valgte en dusj. Jeg valgte den ved siden av hans. Selv om jeg allerede hadde tatt en dusj denne kvelden, var det deilig med en til. Det eneste vi kunne tørke oss med, var de gamle håndklærne jeg hadde funnet i garderoben tidligere. Vi tørket hverandre. Etterpå kledde vi på oss.

Også denne gangen var han litt kjappere enn meg, så da jeg gikk ut i gangen, stod han allerede og ventet på meg ved inngangsdøren.

Hvor lenge blir du utenbys hos besteforeldrene dine?

Jeg svarte at jeg nok ikke kom tilbake til byen før etter jul og nyttårsaften. Det var kjipt, men sånn var det. Han kikket litt brydd ned i bakken. Så spurte han om han kunne låne nøkkelen til svømmebassenget mens jeg var vekke. Jeg kikket på snødrevet som hadde blitt enda sterkere, kjente at jeg gruet meg til turen hjem. Jeg skal ikke vise bassenget til noen, sa han. Jeg nølte et par sekunder, så fant jeg frem nøkkelen og ga den til ham.