Renate Josefsen

3

Stina Saga

Fjellvind

Renate Josefsen

3

Stina Saga

Fjellvind

PERSONER I STINA SAGA

Stina Saga, 16 år
Erling Saga | – | faren, gruvearbeider
Beret Saga | – | Stinas mor, arbeider i fogdenshus
Vesla | – | ungen Stina fant utenfor stua
Bjørn Knausen | – | Stinas venn
Guren | – | kokka på kobberverket
Marja | – | Stinas venninne. Arbeider imatstua
Anna | – | arbeider sammen med Stinai bankehuset
Mikkel | – | arbeider ved verket
Olai Løvåsen | – | arbeider ved verket, bor påfarens gård, Løvåsen
Tordis | – | Olais søster
Fisker-Jo | – | en fattig fisker
Torlaug | – | Fisker-Jos kone
Fogd Bal | – | eier og driver Bals kobberverk
Jürgen Lippert | – | formann ved kobberverket

FORFATTERENS FORORD

Det finnes et sagn. Et sagn om en herre som på 1600-tallet rådde over tre rike kobbergruver.

Han skal ha vært en grusom fogd, som utnyttet og tyranniserte befolkningen og reinsamene i Ballangen. Han tvang dem til å slave for seg i gruvene. Han stjal kjøredyra deres og brukte dem til å frakte malm fra gruvene og ned til fjorden. Ved Børsvannet fikk han anlagt ei smeltehytte. Her segnet folk om og døde av utmattelse. Og dersom fogden ikke fikk det som han ville, fantes det ikke den metode som var grusom nok som straff …

På folkemunne ble han kalt «den onde fogd Bal».

Jeg har alltid vært glad i gamle historier og sagn. Om tider som en gang var, eller kunne ha vært. Især dem som har opprinnelse i mitt eget nærområde. For noen år siden ble jeg fortalt at en av mine tippoldemødre, tidlig på 1900-tallet, drev en omfattende leting etter ei svært rik kobbergruve. Ei gruve som skal ha blitt skjult og kastet gand over av reindriftssamene, som følge av grusomhetene som utspant seg her under driften av Bals kobberverk. Men min tippoldemor, som selv var av lappslekt, skal ha blitt fortalt av sine foreldre hvor den skulle ligge.

Likevel lyktes hun aldri i å finne denne sagnomspunne gruva. Og kan hende var det like bra, for den som finner en eller flere av de tre, og avslører deres beliggenhet, skal lide en grusom død …

Dette var første gang jeg hørte «Sagnet om Bals gruver». Det var også da fantasien min ble satt i sving, og historien om Stina Saga ble til. For fantasi er det. Fra ende til annen. Alle personer og handlinger, gode som dårlige, er skapt i mitt hode. Gruva, gårder og plasseringen av disse, likeså.

Så håper jeg at du, kjære leser, vil leve deg inn i min historie om hvordan det kunne ha vært å leve i nordlandsbygda Ballangen på den tida, dersom det finnes noe hold i dette gamle sagnet som jeg har latt meg inspirere av. At du vil la deg berøre av Stinas liv. Følge henne i glede, men og i sorg. Og føle med henne og de andre som måtte lide under fogdens tyranniske styresett. Hvem vet, kanskje var det nettopp slik det gikk for seg?

Med vennlig hilsen Renate Josefsen

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

Låsen skrek da Lippert trakk slåen fra døra. Lyden fikk det til å gå kaldt gjennom henne. Hun motsto den overveldende trangen til å beinfly fra stedet. Hadde hun kunnet, ville hun ha gjort det. Det var som om noe forsøkte å hindre henne fra å trå over dørterskelen. Som om hun ble holdt igjen med en formanende, men mjuk hånd.

Han tok så feil, formannen. Hun hadde ikke noe valg. Ikke foreldrene hennes heller. Ingen av dem var slik stilt. Og hadde de kunnet, ville de neppe ha levd her i bygda. I alle fall ikke hun.

En brå lengsel skjøt plutselig gjennom henne. Det var så hun måtte gispe etter været. En lengsel etter tryggheten Bjørn kunne gi henne. Hadde han bedt henne på ny og virkelig ment det, ville hun ha reist sammen med ham på flekken! Vekk fra bygda og verket og det urettvise styresettet til fogden og mennene hans. Bjørn var en god mann, og en flott kar å se på. Ikke slik som Sjur, som var så pen at det nesten ble syndig å hvile blikket på ham når han trodde seg usett. Der Bjørn var grov i trekkene, var Sjur glatt og finmeislet. Men så gjorde han til gjengjeld ikke mye nyttig, henne bekjent. Ikke annet enn å legge kvinnfolk på rygg, hadde hun hørt.

Utseendet var uansett uviktig. Hun ville få et godt liv sammen med Bjørn. Om de måtte slite helsa av seg på å bygge opp et nedlagt bruk fra grunnen av, ville det være verdt strevet. For det ville ikke bli et makelig liv, det heller. Et bruk som levebrød var ikke bare rosenrødt. Bjørn kunne pynte så mye han ville på drømmen sin, men innerst inne visste han også at det var beinhardt arbeid. Men om hun kom seg bort fra fornedrelsen og gruen som rådet ved Bals kobberverk, skulle hun tåle nesten hva som helst. Hun skulle slite skulder ved skulder med ham og skape et hjem for dem begge. Et godt hjem.

Bare tanken fikk henne til å stramme nakken og senke skuldrene. Om noe slikt kom på tale igjen, skulle hun gripe strået før Bjørn rakk å le det bort. Hun skulle få ham til å forstå at det var noe hun også ønsket.

Men så bratt i nakken ble hun ikke at hun unngikk å kjenne seg liten bak den storvokste formannen. Hun var lita sammenlignet med ham. Stina gjettet at det kunne gå minst to av hennes smale skikkelse mellom de brede akslene hans. Klærne han bar, var de samme som dagen før, og sikkert dagen før der igjen. De var bare mer uflidde. Den stramme dunsten var heller ikke blitt bedre. Skjorta var full av sølesprut. Det var knapt en hvit flekk igjen å oppdrive. Skjødesløst hang den over bukselinningen, som den helt sikkert hadde vært stukket ned i for en dag eller to siden. Men så hadde han vel vært ute på leting i natt og. Bare hesten hadde sett stelt ut, men han hadde neppe brukt den samme hele døgnet. Bal hadde flere dyr på stallen å velge i. Stina regnet med at formannen hadde byttet til seg et uthvilt og friskt ridedyr, klar til å fortsette søket straks hun var i gang med arbeidet.

Hadde hun hatt mot, skulle hun ha spurt hvordan jakten var gått. Om de hadde funnet den rømte fiskeren. Ordene lå klar i munnen. Men en så stor fryktløshet fantes ikke i henne.

Lippert fotfulgte henne med bare en alens avstand mens hun fant frem det hun trengte. Kurven til å legge malmen i, plasserte hun ved føttene. Verktøyet lå klart på benken. Han sto igjen da hun gikk til dungen for å fylle den andre kurven med malm. Hun skulle arbeide hardt i dag. Hardere enn hun pleide. Ikke skulle hun ta mat, knapt en drikkepause. Ved dagens slutt skulle kurven med ferdig plukket malm inneholde minst fem pund. Så mye trodde hun aldri at hun hadde klart, men i dag skulle hun! Hun skulle vise ham at hun kunne arbeide. Hun skulle gjøre bot for det han mente far hennes ikke greide.

Det gjennomtrengende blikket hans stakk i henne da hun gikk tilbake med kurven tungt i nevene. Stina forsøkte å døyve ubehaget hun kjente. Han skulle ikke få gjøre redselen hennes synlig. Hun bet den i seg, mens heten prikket under hårfestet. Panikken truet med å ta overhånd da hun hørte ham skritte nærmere. Eimen fra ham hadde fått noe nytt i seg. Noe hun ikke kunne navngi. Hun holdt pusten. Nevene dirret da hun bøyde seg ned for å hente opp malm.

Han kremtet høyt – og gjorde at hun mistet det hun hadde i neven ned i kurven igjen.

«Tror du at du kom hit bare for å gjøre tungarbeid?»

Kroppen hennes stivnet i den foroverbøyde stillingen.

«Lett på stakken din!» Den hese røsten hans ga gjenklang mellom veggene.

Heten skyllet gjennom henne. Det tok tid før ordene hans sank inn. Men da de omsider gjorde det, svartnet det for øynene hennes.

KAPITTEL 1

Ballangen, 1685

Anstrengelsen svir. Tærer som ild i brystet. Men jeg kan ikke stanse. Jeg må bort.

Hvordan kunne jeg la meg overliste? Hvor blåøyd er det mulig å være?

Han lurte meg med hensikt. Jeg ser det nå. Han la det opp slik at jeg ikke skulle forstå. Jeg vet jo så fortærende lite om slikt! Jeg oppfattet ikke signalene han skjulte. Han pakket dem for godt inn.

Jeg har vært for godtroende. I alle fall frem til i dag. Nå har jeg lært. Fått erfare. Men det tok meg ikke lange tiden å finne ut at den erfaringen skulle jeg gjerne ha vært foruten. Det var nok å kjenne hoftekammene hans slå mot meg. Munnen og tennene hans i nakken. Han brydde seg ikke om at han satte merker. Men så vet han heller ikke at jeg lett lar meg merke. Jeg tror ikke det betyr noe for ham at andre ser dem. Forstår hva han har gjort mot meg.

Hva jeg har latt ham gjøre …

Hun løp. Vinden kjentes bitende kald. Det var som om tårene frøs til is før de rakk å gjøre øynene blanke. Stanset av frosten som lå lag på lag utenpå henne.

Knyttet hang tungt i neven. Slo mot låret for hvert skritt hun tok. Det brant i fingertuppene. Uten å saktne farten kastet hun det fra seg. Kylte det med alle kreftene hun eide. Langt bort. Hun registrerte så vidt et bløtt dunk da det landet et sted i gresset.

Så løp hun videre. Hun så seg ikke tilbake.

Pusten gikk så tungt at det sved i brystet. Føttene stokket seg under henne. Hun snublet og falt. Smertene jog gjennom knærne og håndflatene da den grove grusen skurte huden.

Hun visste ikke hvordan hun kom seg på beina, merket bare at hun løp videre. Ikke før hun øynet stua, hikstet hun til og våknet på et vis. Da sank hun sammen. Utmattet.

Stina kjente seg kraftløs og tom. Svetten perlet på pannen. Håret klebet seg til ansiktet. Hun visste ikke hvor skautet var blitt av, om hun hadde mistet det på veien eller … der … Hun grøsset. Hun kom ikke til å gå tilbake for å lete. Ikke i dag. Ikke i dagene etter heller. Akkurat nå kunne hun ikke forestille seg hvordan hun noensinne skulle klare å gå tilbake.

Andpusten og med nesten febrilske bevegelser tok hun til å børste sanden av nevene. Først varsomt. Så hardere. Gned nevene mot hverandre til det prikket for øynene. Små sandkorn trengte seg dypt ned i skrubbsårene. Den ene smerten døyvet nesten den andre – den hun ikke ville tenke på. Men bare nesten … Smerten på dette unevnelige stedet var som en brennende ild som ikke ville slukke.

Hun kjente seg solgt på et fornedrende vis.

Latteren hans rev i ørene. Var som en kniv som skar lag for lag av henne helt til hun sto hudløs og naken tilbake. Det hånlige fliret hans da han rakte henne knyttet. Et bredt glis. Da hun skulle ta det imot, slapp han det foran føttene hennes i stedet.

Hvordan hadde det skjedd? Hvordan kunne hun ha unngått å se hva som ville komme? Ikke før nå forsto hun blikkene han hadde latt henne føle så mange ganger. Hun hadde ventet at hun skulle arbeide i bankehuset i dag. Men det var ikke det formannen hadde hatt i tankene. Så godtroende hadde hun vært. Så uendelig blåøyd. Hun trodde hun skulle gjøre bot for farens reduserte innsats. Det var det Lippert hadde gitt inntrykk av.

De harde nevene hans lå fortsatt om hoftekammene hennes. Store, blå fingermerker ville være synlige lenge. Han hadde ikke håndfart henne varsomt. Og ikke hadde hun gjort forsøk på å mjukne ham heller. Han skulle ikke tro at hun syntes om måten han behandlet henne på. Men det hadde ikke vært rom for innsigelser i stemmen hans da han forlangte. Som om han mente at han var i sin fulle rett.

Så hun stengte ham ute. Lukket seg inne i dette tomrommet som hun rådde over. Skjermet seg for stemmen hans og lydene som unnslapp ham. Vanskeligere var det å døyve følelsen av håndflatene som vandret over kroppen hennes. De ru fingertuppene hans under stakken. Under trøya. Og …

Stina kvalte et tørt hulk og akte seg inntil steinen. Satte seg i le for solen. Forrædersk var den. Hun hadde ikke behov for de varme strålene nå. Som trøstende kjærtegn. De kunne uansett ikke stille skjelvingen som gikk gjennom kroppen hennes. Ingenting kunne det. Hun kom aldri til å føle seg varm igjen. De iskalde fingrene skalv så det nesten var umulig å holde dem i ro. Sniktrekken fant vei rundt leet og gjorde henne om mulig enda kaldere. Det skulle ha vært vinter. Barfrost. Kulda fra bakken skulle ha stjålet den siste rest av varme i kroppen hennes. Da ville hun kanskje ha fått fred.

Han hadde kjøpt henne. Det fantes ingen andre formildende måter å se det på. Han hadde brukt henne og gitt henne et knytte gryn i bytte. Stina vred på seg av den ubehagelige vissheten, noe som igjen fikk smerten til å ile gjennom henne. Hun kjente seg ødelagt. Revet sund. Det gjorde vondt å sitte på den ujevne bakken. Men det ville vel være smertefullt å sitte hvor som helst.

Stina slo nevene for de tørre øynene og bet seg i leppene for å temme skriket som så langt hadde forholdt seg taust. Blodsmaken i munnen gjorde henne uvel. Hun svelget kvalmen som bølget i magen og truet med å ta overhånd.

Hvordan kunne han være så grusom? Hvordan var det mulig å ta seg til rette på et slikt vis, så helt uten omtanke for andre? For det var ikke en tilfeldig handling. Det hadde vært meningen hans hele tiden. Men med henne? Helt fra hun var gammel nok til å forstå, hadde mora prentet inn i henne at hun var lite å se til. Så lite at hun aldri måtte innbille seg at et mannfolk kom til å kaste øynene sine på henne. De skulle ikke måtte slite for å holde karene unna henne, foreldrene.

Men Bjørn hadde gjort det. Hvorfor, visste hun ikke. Det betydde ingenting heller. Og nå formannen. Så hadde mora tatt feil. Men det som hadde hendt i bankehuset, gjorde mistaket hennes til noe som var lite å hovere over. Akkurat nå hadde hun heller sett at mora hadde hatt rett.

Men kanskje var det ikke underlig at formannen tok seg slike friheter. Stina forsøkte å dra skjorta fra brystet. Tøyet satt stramt på overkroppen. Knappene truet med å gi etter over barmen. Ermene var korte, og stakken rakk henne til litt over anklene. Hun var uanstendig kledd, var hun. Som en tøs. Det var ikke mye hun ønsket seg i arv fra mora, men den smale kroppen hennes skulle hun gjerne ha hatt. Alt annet kunne hun være foruten.

Hun visste ikke hvor lenge hun satt slik. Noen ganger hørte hun hestetramp og vognhjul som gnisset forbi henne. Andre ganger mannfolkstemmer – endatil latter. Hvordan kunne noen le nå? Hver gang krøp hun sammen. Gjorde seg usynlig. Gjemte seg inne i sin egen lille verden. Hadde hun ikke hatt det så vondt, skulle hun ha lagt i vei til fjells. Rømt bygda for noen skarve timer. Kjent den milde fjellvinden styrke trøstende over ansiktet. For den kunne lindre. Som en morshånd, selv om hun ikke hadde minner om noe slikt. Men hun maktet ikke bakkene. Ikke nå.

Og den arme faren hennes. Tanken på ham fikk en ny knute til å slå seg i brystet. Hvordan ville han ta beskjeden om at innsatsen hans hadde vært så laber de siste ukene at de ikke ville lønne ham? Hun var redd han ikke ville tåle flere nederlag. Akslene hans bar tungt nok som det var. Han hadde vært ved så godt mot før han la i vei til gruva i morges. Han hadde sett frem mot kvelden. Endelig skulle de få kjenne mettheten legge seg i magen. Unne seg det.

Men nå eide de ikke mer å ete enn det de hadde gjort i morgentimene. Det hadde hun sørget for. Men bare tanken på å skulle innta noe av det formannen hadde gitt henne, fikk en ny kvalmebølge til å dreie seg i magen. Aldri om hun kunne ete det. Hun kom ikke til å greie å svelge en eneste munnfull. Da ville hun heller tygge i seg stein de neste ukene.

Stina sukket og gned en skitten neve over ansiktet. Den velkjente prikkingen i pannebenet hadde hun kjent en stund allerede. Kunne hun bare holde den på avstand til kvelden. Før den tid var det ikke mulig å krype inn under fellen.

Et øyeblikks klarsyn fikk henne til å stivne. Hva hadde hun egentlig gjort? Skjødesløst hadde hun kastet et helt knytte med gryn. Hun var ikke bare lettsindig, men ansvarsløs også. Mor hennes fikk i alle fall rett i det. Hun selv skulle greie seg uten noe å ete, men hva med far hennes og Vesla? Hun hadde ikke råd til å te seg storsnutet. Hun kom ikke til å makte å bivåne de sultne blikkene deres de neste ukene. Det hadde ikke vært nok i knyttet til at de kunne fråtse, men det ville ha hjulpet på i tillegg til annet hun var nødt til å skaffe. Stina reiste seg på stive føtter. Smerten jog gjennom kroppen. Hun kjente seg mørbanket. Det bød henne imot å gå tilbake, men hun var nødt. Hun kunne ikke bare ha seg selv i tankene. Hun hadde ansvar for flere.

Sakte fulgte hun kjerreveien tilbake mot bankehuset. Hun kunne ikke minnes hvor hun hadde slengt knyttet, om hun hadde kommet forbi matstua eller ikke. Hun trasket frem og tilbake i grøftekanten. Veien rundt verket fulgte det langstrakte vannet. Bare knyttet ikke hadde landet fuktig, eller i verste fall uti! Stina vred nevene nervøst i hverandre. Hun kom aldri til å tilgi seg selv om de hjemme skulle være nødt til å sulte på grunn av henne. Fordi hun hadde tedd seg umodent og dumt.

Da hun til sist fant det, var det fordi hun snublet over det. Den brune strien gikk nesten i ett med fjorårsgresset, som enn så lenge nektet å slippe til nye, grønne skudd. Men snart ville det måtte gi tapt, også dette året.

Stina sank ned på knærne. Visst var bakken fuktig akkurat her. I tillegg hadde hyssingen løsnet, og kornet lå spredt i en vifteform rundt den åpne sekken. Hun samlet sammen det som ikke hadde trukket til seg væte. Sopte det varsomt opp med nevene mens hun bet seg i leppen. Alt skulle med. Ikke så mye som et gryn skulle gå til spille. Hun skulle ha betaling for det hun hadde måttet gjennomgå. Om hun ikke selv kom til å nyte godt av det, skulle i alle fall de andre i stua gjøre det. Det som allerede hadde rukket å bli vått, samlet hun i lommene på stakken. Hun fikk koke det i dag slik at det ikke rakk å bli skjemt. Et anfall av overmot grep henne. Lippert skulle så visst ikke knekke henne. Hun svor stille mens hun krøp med ansiktet nesten nede i bakken for ikke å overse noe. Hun skulle klare å heve seg over fornedrelsen han hadde latt henne gjennomgå. Pokker heller! Det skulle mer til for å knekke henne!

Det dundret i hestehover så bakken dirret. Stina kastet et hastig blikk over skulderen. En kort stund lyste vantroen i Lipperts øyne mens han tøylet hesten. Men det han så, var ikke til å misforstå. Latteren hans rev stykke for stykke av det tynne forsvaret hun hadde reist rundt seg. Den kløvde luften brutalt og smertefullt. Forakten var ikke ment å skulle skjules. Så sporet han hesten igjen og fortsatte videre.

Da først kom tårene.