Trude Brænne Larssen

2

Daniella

Fortunas datter

Trude Brænne Larssen

2

Daniella

Fortunas datter

Noen av de viktigste personene:

Daniella Juarez | – | eier av Holmegaard
Antonio Juarez | – | Daniellas bestefar, død
Gjert Holmegaard | – | Daniellas far, død
Hedvig Holmegaard | – | Daniellas farmor
Harriet Serine Holmegaard | – | enke etter Gjert
Martin Borge | – | Gjert Holmegaards nevø
Sissi Borge | – | Martins datter
Harald Tellfjord | – | fotograf og hesteeier
Per Morten | – | jockey
Tor Skogstad | – | stallkar og venn av Daniella
Gudrun Helgesen | – | rytter
Maria Rugieri | – | argentinsk journalist

1

Blåveisen hadde så smått begynt å nikke blygt mellom treleggene i ospelunden, da Daniella Juarez kom med en skranglete lastebil og bremset utenfor den gamle portnerboligen. Det lange, svarte håret hennes var samlet i en tung hestehale som rakk til godt nedenfor midjen. Den dunket henne jovialt i ryggen da hun hoppet ned fra stigtrinnet og trakk pusten dypt. Det luktet skog. Det luktet jord. Det luktet vår. Det luktet hjemme!

Endelig, tenkte hun for seg selv og strakte armene bedagelig. Endelig skulle i alle fall noe komme i orden. Nå hadde hun omsider fått ryddet seg et par dagers fri. Det eneste hun ikke kunne skulke unna, var treningen med Shaka, den tyskimporterte galopphesten som skulle debutere på Øvrevoll neste uke. Skjønt det ville ikke ta mer enn et par timer, fordelt på de to dagene. Resten av tiden skulle hun benytte til å komme i orden i portnerboligen.

Det var ikke fritt for at hun nølte litt, da hun sto på den overbygde trammen med nøkkelen i hånden. Hun visste ikke helt hva som ventet henne. Det var mer enn fire måneder siden sist hun hadde satt sine ben her, og i mellomtiden hadde Martin Borge fått huset pusset opp innvendig. For bestefar og henne hadde det vært godt nok som det var, men ikke for den fisefine danske treneren, selvfølgelig. Dan skar en grimase bare ved tanken på ham. Men hun trengte ikke ergre seg over ham nå. Han jobbet ikke lenger på Holmegaard.

Hun trakk pusten dypt, vred om nøkkelen og gikk inn. Uten å ta av seg støvlene, slik hun alltid syntes hun måtte når hun beveget seg inn i det staselige hovedhuset noen hundre meter lenger sør.

Å, du verden! Skulle du sett …! I stuen var det satt opp nytt panel på veggene, som senere var malt kremfarget. Dessuten hadde det kommet nytt tregulv, med brede, tettliggende bord og knapt en ripe i lakken. De kraftige takbjelkene hadde fått et nytt strøk maling i mosegrønt. Selve takbordene var behandlet med en eller annen form for lakk, slik at de virket lysere. En salong sto igjen, men var skjøvet inn i hjørnet. En treseter og en lenestol trukket med mørkegrønt skinn. Borge hadde åpenbart tilbudt den danske trenergjøken en møblert bolig. Dan grøsset. Dette skulle ut, så mye var i alle fall sikkert.

Kjøkkenet var enda mer forandret. Her hadde de revet ut den gamle innredningen og satt inn topp moderne skuffer og skap i rødlig heltre. Benkeplatene var av stavlimt bøk, og på veggen mellom dem og overskapene var det lagt fliser. Men det var ikke alt. I tillegg hadde de revet mesteparten av den veggen som vendte inn mot stuen, og latt det stå gjennomgående vitrineskap mellom, slik at det ble en åpen løsning. Mot sin vilje merket Dan at hun likte endringene.

Inne på det lille kottet av et kontor som lå til høyre, hadde de først malt veggene i en diskret gulfarge, og deretter fått en snekker til å spesialtilpasse en arbeidsplass der hyllene gikk fra gulv til tak, det ga god plass til PC, CD-er og ringpermer. Til sin forbløffelse oppdaget Dan at det allerede befant seg en PC her. Det var flott, så slapp hun å anskaffe en ny. Den måtte åpenbart tilhøre boet, siden Preben ikke hadde tatt den med seg. Selve pulten var tilskåret i en sving og laget slik at den flate skjermen sto plassert i hjørnet til venstre for det smårutete vinduet. Dermed var det god utsikt til skogen bak huset.

Daniella ruslet opp i andre etasje. Gangen og trappen var gudskjelov ikke forandret. Ikke så mye var gjort inne på soverommet til Abu heller, bortsett fra at det hadde fått ny tapet. Det var dessuten satt inn et stort garderobeskap og en smal dobbeltseng.

Det største sjokket fikk hun da hun gløttet på døren og skulle til å begi seg inn på det som hadde vært hennes gamle rom. Det eksisterte ikke lenger! De hadde slått ut veggen mellom det og det knøttlille badet ved siden av. Nå var det installert et romslig bad på godt over tjue kvadratmeter, med stort hjørnebadekar under det skrånende taket. Bak en halv vegg av glassbyggerstein var det dusj.

Dan ble sint. Det var ikke mer enn noen dager siden hun hadde sjekket saldoen på vedlikeholdskontoen, noe som var nødvendig fordi det drøyde med forsikringsutbetalingen etter at kontoret i stabburet brant i vinter. Gjenoppbyggingen var i full gang. Men summen som sto der var forstemmende liten. Nå skjønte hun hvorfor. Et bad som dette måtte helt sikkert koste nærmere to hundre tusen kroner. Ja, kanskje mer. Og disse kronene var brukt for at en fordømt viktigper av en danske skulle ha det makelig nok! Var det virkelig mulig? Daniella kjente gulvvarmen slå behagelig gjennom de lekre flisene i svart og hvitt.

Hun hadde ikke annet valg enn å ta i bruk bestefars gamle soverom. Selv om det ikke var det hun hadde planlagt, var det ikke bare ulemper med det. Her var det mer sol, og bedre plass.

Med ett hørte hun skritt i gangen nedenfor.

– Hallo, hvem er det? hoiet hun ned.

– Det er meg. Harald! kom det fra bunnen av trappen. – Kan jeg komme opp?

Dan kjente at hjertet hoppet over flere slag, før det begynte å rase igjen. Søren også. Hvorfor måtte han til stadighet dukke opp? Begrep han virkelig ikke at hele situasjonen var pinlig? Begge visste nå at det var noe mellom dem, noe navnløst og uhåndgripelig, som det helt klart aldri kunne bli noe av. Det hadde hun gitt ham klar beskjed om. På den annen side kunne hun ikke godt nekte ham å stikke innom. Det ville bare gjøre det enda rarere.

– Ja, selvfølgelig ropte hun ned, uten å kjenne det minste snev av overbevisning. Kinnene var varme.

Fotografen tok trappen i lange byks, to trinn av gangen. Så sto han der, smilende, med vinden og vårsolen med seg. Hun trengte ikke å se på ham for å merke det. Det var bedre å kikke ut av vinduet, så merket han kanskje ikke hvor utilpass og rødmende hun var. Det som ergret henne aller mest var at ingenting lot til å tyde på at det snart skulle gi seg. Disse anfallene av hjerteklapp og kortpustethet hadde vart i nærmere to måneder nå.

– Hei, sa han muntert … irriterende dagligdags. – Jeg stakk bare innom for å låne deg en hjelpende hånd.

– Det trengs ikke, svarte hun, langt skarpere enn hun hadde ment det. – Jeg klarer det fint selv.

– Slutt å tulle, sa han. – Jeg så lasset som du fraktet forbi for litt siden. De skapene og bokhyllene er du ikke sterk nok til å bære alene. For ikke å snakke om sengen.

– J… jeg tror ikke jeg trenger å bære den inn, sa hun og viftet så vidt mot den nye sengen.

– Det er alltid bra å ha en ekstra gjesteseng, påpekte han, like sta som alltid. – Bokhyllene og skapene og den store kisten trenger du vel også. Du kommer til å ødelegge gulvene hvis du prøver å slepe dem inn. Eller er det sånn at noen av de andre er på vei for å hjelpe deg?

Et øyeblikk var hun fristet til å lyve og si ja. I siste liten tok hun seg i det. Harald var typen som kunne finne på å bli værende til tross for det, og dermed ville han avsløre henne.

– Nei, sa hun mismodig.

– Altså trenger du hjelp, fastslo han bestemt. – Slapp av, Dan. Jeg har ingen baktanker. Jeg lover! Alt jeg vil er å hjelpe deg med noen tunge løft. Jo før vi får satt i gang, desto raskere er det overstått. Ikke sant?

Var det virkelig nødvendig å antyde at hun liksom skulle frykte eventuelle baktanker? Herlighet, det hørtes ut som om hun var tidenes mest innbilske fjols!

– Greit, sa hun og kapitulerte. – Du kan hjelpe meg med de tunge løftene, siden du absolutt vil.

– Like overstrømmende takknemlig som alltid, sa han spydig.

Dan sa ikke noe til det. De toget ned og gikk ut til lastebilen, der det befant seg en underlig blanding av gamle, slitte møbler fra femti- og sekstitallet. Tor hadde hjulpet henne å bære det opp på lasteplanet i går, men nå var han opptatt i stallen, hele dagen.

Ordløst begynte de å flytte tingene inn. Bokhyllene ble plassert der de hadde stått tidligere, ved veggen inn mot det lille kontoret. Den flotte, gamle amerikakofferten veide et tonn, siden den var fylt med bøker. Før hadde den stått ved veggen inn mot kjøkkenet, men nå var jo den revet.

– Du kunne bruke den som salongbord, foreslo Harald. – Det ville bli både utradisjonelt og tøft. Og finere enn det elipseformede bordet i slitt teak, om jeg kan tillate meg å være så ærlig.

Dan likte ideen. Hun skulle bare ønske at det ikke var Harald som hadde foreslått det.

– Men den grusomme skinnsalongen skal ut, opplyste hun ham.

– Den er ikke din, altså?

– Det er den helt sikkert, antar jeg, siden den fremdeles står her i huset. Borge har vel kjøpt den for Holmegaards midler. Uansett skal den ut. Den er grusom.

– Enig! sa Harald og nærmest grøsset. – Den passer ikke inn her i det hele tatt. Du finner antagelig noe mye finere på Ikea, til en billig penge.

Det satte Dan på en tanke. De hjalp hverandre med de siste, store tingene, og da det var gjort, takket hun hjertelig for hjelpen, som tegn på at han kunne forsvinne nå. Som forventet kom det protester.

– Men det er jo mye som står igjen ennå. Jeg kan hjelpe deg med resten også, skjønner du vel!

– Mener du virkelig det? svarte hun med et smil. – Men så fint da! For i så fall kan jeg ta bilen og dra på Ikea!

Harald ble lang i maska. Baktanker eller ikke, det var helt tydelig at det ikke var dette han hadde sett for seg. Noen ganger forekom det henne at han var som et klistremerke. Han limte seg fast, og var ikke til å bli kvitt. Til tross for det, kjentes det ikke plagsomt. Hun nøt å være sammen med ham. Det var litt for fint. Nettopp derfor måtte hun unngå det.

– Okei, sa han tafatt. – Men jeg vet jo ikke hvor du vil ha alle disse tingene plassert.

– Spiller ingen rolle. Det kan jeg ordne opp i etter hvert. Tusen takk, Harald. Du aner ikke hvor mye jeg setter pris på dette.

Nei, det ante han faktisk ikke. Han hadde ikke den fjerneste idé engang. Hun var så vanskelig å få tak på. Flyktig. Unnvikende. Men han husket en natt for en del uker siden, da hun hadde vært varm og god, da hun hadde trykket seg inntil ham og besvart alle kyssene med like stor heftighet som ham selv. Han fikk seg ikke til å tro at det kunne være skuespill, eller at det ikke hadde betydd noe som helst. Dan var ikke slik. Hun var ikke falsk. Hun lurte ingen. Utenom seg selv, kanskje.

Dan spurtet av gårde før han rakk å spørre om flere instrukser, og Harald var alene med resten av flyttelasset. Akk ja … Han hadde likevel ikke noe bedre å ta seg til før Shaka skulle trenes i ettermiddag. Da fikk han se henne igjen. Han gledet seg til det, og satte seg fore å ordne det så fint som mulig i portnerboligen mens hun var borte, om ikke for annet, så for å glede henne.

Ikea var det sedvanlige marerittet. Skrikende unger, masende mødre, stressede fedre, sure samboere, kunder fra all verdens nasjoner, i alle slags farger. Dan gled rett inn i mengden, og takket sin skaper for at hun i det minste slapp å slepe på en skrikerunge eller en sur samboer. Her var det bare å brette opp ermene og albue seg innover i mylderet.

Sofa fant hun med det samme. Det var en underskjønn sak som en virkelig kunne synke ned og nesten forsvinne i, trukket i bred cordfløyel med samme farge som sand. Ekeskog, het den. Etter å ha stått i kø i godt over en halvtime, fikk hun endelig en ekspeditør i tale, og han kunne bekrefte at sofaen fantes på lager i det stoffet hun ønsket. Hun kunne få den fraktet, mot en billig penge. Dan slo til på det. Alt hun måtte gjøre, forklarte han, var å betale i kassen og deretter henvende seg i fraktekspedisjonen.

Senere falt hun for et stort TV-skap med dører til å trekke igjen. Antikkbeiset, massiv furu, sto det på lappen. Det minnet veldig om bokhyllene hun hadde fra før. Det ville passe inn. Den skulle hun alltids klare å buksere med seg i stasjonsvognen.

Etter å ha ruslet rundt i andre etasje og skrevet en liste over alt hun skulle hente i selvbetjeningslageret, trakk hun pusten dypt og stålsatte seg, før hun forsvant ned trappen til avdelingene der. Her var kaoset komplett. Langt flere mennesker sloss om plassen. Dan utstyrte seg med morderblikk og handlevogn, og begynte i kjøkkenavdelingen. Hun trengte nye gryter, nytt servise, noen rimelige glass. En del hadde hun fra før, men den hastige utflyttingen da hun ble kastet ut av portnerboligen hadde gått hardt utover tallerkener og mye annet. Fornyelse var helt nødvendig.

I teppeavdelingen fant hun et stort, eplegrønt, vevet gulvteppe til under tusenlappen. Senere bar det til lampeavdelingen, der lufttemperaturen tydet på at Ikea ville grille kundene og servere dem i restauranten oppe, til en pris av 69 kroner pr. tallerken. Dan rasket med seg noen rimelige rislamper, og lot det være med det. Nå var det lageret som sto for tur.

Det å buksere en vanlig handlevogn samtidig som hun hadde med en av de tungmanøvrerte møbelvognene, var alt annet enn lett. Innimellom kom hun til å dunke bort i andre kunder, noe som førte til sinte blikk. Ved ett tilfelle, idet hun skulle ta svingen før «vaser og nips»-avdelingen, holdt hun på å kjøre ned en treåring. Den trønderske moren ga seg til å skjelle henne ut.

– Så hold udyret i bånd, da vel! freste Dan tilbake, før hun tråklet seg vei videre, mot kassene.

Førti minutter senere sto hun ved bilen, nesten tolv tusen kroner fattigere. Tolv tusen! Det både skremte henne og gjorde henne opprømt på én gang. Hva var det som gikk av henne? Det lignet ikke henne å bruke penger som om de brant i lommene. Hun hadde riktignok dekning på kontoen, men hadde hun tatt høyde for andre utgifter fremover? Husleie var en bekymring hun ikke hadde, men hun måtte betale strøm og mat og en masse annet.

Samtidig kunne hun ikke unngå å glede seg over hvor mye fint hun hadde fått tak i. Allerede på mandag skulle de komme med sofaen. Innen den tid ville hun ha skrudd sammen det flotte TV-skapet, hengt opp gardiner i alle vinduene og satt potteplanter i karmene. Det skulle bli så koselig! Det ville bli et hjem. Et ordentlig hjem. Ikke som det kottet hun frem til nå hadde disponert sammen med stallgutter og ryttere på Karlsgård, og ikke som det enorme museet av en hovedbygning, der en måtte passe seg for ikke å ødelegge ett eller annet helt uerstattelig. Dette skulle bli hennes hule, et sted hun kunne samle vennene sine og tilberede god mat, et sted hun kunne slappe av og være helt trygg. For første gang på mange måneder merket hun at hun virkelig gledet seg til noe.

Treningen med Shaka gikk bedre enn noensinne. De hadde funnet nøkkelen nå, og visste hvordan man måtte forberede hesten for å få henne til å yte maksimalt. Dan merket også at hun ble stadig bedre i salen. For om sant skulle sies, hadde hun ikke hatt nevneverdig mye erfaring som rytter, da Harald kom på den ville ideen at hun skulle ri den sprelske tyskimporten. Da Tony levde hadde han alltid vært urokkelig på det punktet. Hans barnebarn skulle ikke risikere livet ved å sette seg opp på en fullblodshest. Og det til tross for at både bestefaren og hun hadde hester som levebrød! Hun hadde sneket seg til det likevel, naturligvis, men ikke så ofte som hun gjerne ville.

Nå fikk hun ri hver dag. Hun kjente det på musklene i leggene, lårene og baken. Faktisk var hun blitt så mye sterkere at hun måtte begynne å passe på hva hun spiste. Fett hadde hun aldri hatt mye av, men muskler veide en del. Hun måtte passe på at nåla på badevekten ikke tippet over femti. I så fall ville Harald bli nødt til å se seg om etter en mindre og lettere rytter, og de visste jo hvor vanskelig Shaka var med ryttere hun ikke kjente.

Dan red tilbake til Harald og Per Morten etter å ha avsluttet en god omgang på treningsbanen. Per Morten hadde stoppeklokken i den ene hånden, og strålte som en sol der han sto. Etter at han hadde blitt forfremmet til trener, var han knapt til å kjenne igjen. Det var som om den vanligvis så beskjedne mannen hadde vokst.

– Presterer du like godt på Øvrevoll neste torsdag, er det ikke usannsynlig at vi kan innkassere en slump, roste han Dan da ekvipasjen kom bort.

Dan smilte.

– Nå skal jeg vel ikke springe løpet alene, akkurat, sa hun. – Shaka er den som må prestere. Jeg bare klorer meg fast, jeg.

De to mennene lo høyt. Alle visste at det ikke var sant. Å styre en hvilken som helst galopphest i et løp var hard jobbing. Å ta kontroll over Shaka krevde i tillegg at man måtte være litt av en psykolog. Flere andre ryttere hadde måttet kaste inn håndkleet. Shaka var rett og slett vanskelig. Men Dan behersket henne. Mesteparten av tiden, i alle fall. Ikke alltid. Fremdeles hendte det at den langbeinte fullblodshesten ble helt på styr og begynte å tulle og bukke. Dan hadde ramlet av flere ganger i løpet av de siste månedene enn hun noensinne hadde gjort før. Heldigvis hadde hun aldri blitt skadet. Noen blåmerker og øm rumpe fikk man tåle. Men Shaka fant ikke på slike ting av vrangvilje. Ingen kunne påstå at hesten var ondsinnet. Hun var bare litt sprø.

Hvis hester kunne ha diagnosen ADHD, tror jeg Shaka ville være et klassisk tilfelle, hadde Per Morten sagt en gang. Hoppen hadde rett og slett litt dårlig impulskontroll. Men løpe kunne hun.

– Ikke glem at dette er debuten hennes, sa Dan i et forsøk på å helle litt kaldt vann i blodet på både treneren og eieren. – Vi vet ikke hvordan hun kommer til å reagere når hun befinner seg midt oppi det, med så mye folk og ståk på alle kanter.

– Nettopp derfor må vi sørge for å ha henne der allerede tirsdag kveld, svarte Per Morten. – Løpet hennes er ikke før på torsdag. Frem til da må vi prøve å venne henne til alt det nye. Det blir din viktigste oppgave, Dan. Så får vi andre prøve å ha litt nøkterne forventninger til resultatet, denne første gangen.

* * *

Mandag formiddag ringte Dan forsikringsselskapet for gudene måtte hvite hvilken gang. Sant å si var hun grundig lei av å bli koblet videre fra den ene konsulenten til den andre, uten å få konkrete svar.

Denne gangen kom hun omsider i kontakt med en dame som forhåpentligvis kunne hjelpe henne. Det var henne alle hadde henvist til i forrige uke, og som Dan hadde forsøkt å få tak i, utallige ganger. Anne Helgesen befant seg visst stort sett i møter, virket det som. Å få henne til å ta telefonen var i alle fall ikke særlig enkelt. Endelig øynet Dan et håp.

Hun redegjorde kort for hva saken gjaldt. Referansenummer, polisen og kopi av skademeldingen hadde hun foran seg på pulten, i biblioteket på Holmegaard.

– … så nå lurer jeg bare på hvor mye lenger denne saken skal trekke ut, rundet hun av. – Det begynner tross alt å dreie seg om en del måneder. Når kan vi forvente at forsikringen blir utbetalt?

Anne Helgesen ba henne vente litt, mens hun slo opp i sine egne filer.

– Akkurat, ja. Det var den saken med en påsatt brann i et uthus på gården …?

– Som ble benyttet som kontor, ja. Det var ikke noe simpelt redskapsskjul som gikk opp i røyk.

– Ja, der er jeg redd at vi bare må beklage. Den saken er avvist, sa Anne Helgesen med saklig, nesten metallisk tonefall.

– Avvist? stotret Dan uforstående. – Hva mener du med det? Dere kan vel ikke avvise et forsikringskrav, dersom polisen er innbetalt i tide?

– Jeg er redd vi kan det, sa Helgesen, uten å lyde det aller miste beklagende. – I saker der vi har skjellig grunn til å mistenke forsøk på forsikringssvindel …

– Forsikringssvindel? Hallo! Nå må du gi deg. Saken har vært politietterforsket, i tilfelle du ikke vet det, og den ble henlagt! Dere står vel ikke over loven?

– Nei, det kan du muligens si, men vi er heller ikke pålagt å legge resultatet av politietterforskningen til grunn for vår avgjørelse. All den stund vi har grunn til å tro at brannen ble påsatt …

– Men det hersker det da ingen tvil om at den var! Det er fastslått, det.

– Akkurat. Nettopp. Og det er altså grunnlaget for vår avgjørelse.

– Men det var da ikke jeg som satte fyrstikken borti!

– Det kan godt være. Ikke desto mindre forholder det seg slik at vi har grunn til å tro …

Hun fortsatte med en lengre utredning om alt som kunne tyde på at Dan hadde noe å vinne på det hele, og dermed ikke kunne utelukkes som mistenkt. Dan hørte bare etter med et halvt øre. Hun satt og kokte av sinne.

– Jeg befant meg på et helt annet sted da dette skjedde! påpekte hun. – Såpass vet jeg at politiet har vitner på!

– Jo, men det beviser ikke dermed at du ikke kan ha hatt noe med saken å gjøre, sa damen med metallstemmen.

Dan kjente at det raknet. Akkurat slik føltes det – som om en tynn tråd røk inne i henne, og fikk stoffet hun var laget av til å revne, så alt raseriet tøt ut.

– Helvete heller! skrek hun i telefonen. – Hvem faen tror du at du er? Jeg skal love deg at jeg ikke gir meg med dette. Dette finner jeg meg pokker ikke i!

Anne Helgesen var like irriterende rolig da hun følelsesløst opplyste hvilke instanser hun kunne klage til, noe som naturligvis sto henne helt fritt.

– Skjønt jeg tviler på at du vil komme noen vei, føyde hun avvisende til. – Vi har hatt lignende saker før, og vet en del om hvordan utfallet vanligvis blir.

Dan freste ut en ny tirade som mest besto av bannskap, før hun smelte røret så hardt på at hun et øyeblikk fryktet at apparatet skulle være ødelagt. Etterpå reiste hun seg og begynte å trave frem og tilbake i biblioteket, mens hun mumlet for seg selv og ønsket all verdens ondskap over forsikringsselskapet og agentene deres. Dette ødela alt! Nå var det virkelig kjørt. Faen, faen, faen! Hun kjente tårene brenne i øynene.

Siden vedlikeholdskontoen ikke inneholdt stort, hadde hun betalt tømrerne og de andre håndverkerne fra den vanlige posten for lønn. Det var ikke noe hun kunne fortsette med i uendelighet, for Dan var smertelig klar over at inntektsgrunnlaget var redusert til under det halve. Men hun hadde tydd til det som en nødløsning. Det var bare et lån. Forsikringsoppgjøret kunne ikke være langt unna, hadde hun trodd, og da fikk hun jo fylt på igjen, slik at det fremdeles lot seg gjøre å betale alle de fast ansatte. Nå visste hun ikke. Hun hadde vel råd til én lønningsrunde. Muligens to. Men var det nok?

Fortvilet sank hun ned på plassen sin igjen, og ble sittende og se tomt fremfor seg. Etter henimot et kvarter løftet hun røret og slo åtte sifre. Hun trengte ikke å slå det opp. Hun hadde lært det utenat nå.

Fru Holmegaard forsto at det var krise, selv om det var vanskelig å begripe nøyaktig hva det dreide seg om, så usammenhengende som det kom. Hun hørte at datteren til den avdøde ektemannen var på gråten.

– Det går på dunken! snufset Dan. – Nå skjærer det seg, alt sammen.

– Ta det med ro, forsøkte Harriet seg. – Jeg er på vei. Jeg kommer med det samme. Ingenting er uløselig, vet du. Vi finner nok alltids på noe. Så håpløst kan det umulig være.

Men Dan visste – idet hun la på røret – at det var akkurat det det var.

* * *

Løsningen var den hun ikke kunne godta. Men nå var det ingen vei utenom. Dan hadde hatt vondt i magen fra morgenen av. I dag måtte hun gi beskjed. Harriet hadde gjort det klart at hun ikke kunne utsette det lenger. Fem ansatte måtte gå.

De måtte følge ansiennitetsprinsippene. Gudrun var den første som var blitt innkalt til møte. Hun banket på døren til biblioteket noen minutter før klokken elleve, og da hun stakk hodet inn, så Dan at hun allerede skjønte hva som skulle komme. Den friske, gutteaktige jenta med det røde håret var blekere enn vanlig, og blikket var alvorlig da hun kom og satte seg. Dan svelget og svelget, og var ikke i stand til å huske innledningen hun hadde øvet så grundig på.

– Bare kom med det, sa Gudrun likefrem, og sukket litt. – Jeg mister jobben. Ikke sant?

Dan klarte bare å nikke.

– Ja, jeg er jo ikke dummere enn at jeg skjønte at dette lå i kortene, sa Gudrun og var fremmed og stram i ansiktet. – Det har gått rett nedoverbakke helt siden du arvet eiendommen. Ikke sant?

Dan nikket igjen.

– De fikk rett, de som spådde at jeg ikke kom til å klare det, sa hun tynt.

– Hvis de fikk rett, var det vel fordi de sørget for det, sa Gudrun sint. – Ja, for jeg skjønner jo at det er Borge og kompanjongene hans du sikter til. De har stukket kjepper i hjulene for deg fra første dag, stemmer ikke det?

– Det ser unektelig sånn ut, innrømmet Dan. – Selv om de, på sin side, vil hevde at det ikke var med hensikt.

Gudrun fnøs og ble mørk i blikket, der hun satt med korslagte armer.

– Hah! Den må de dra mye lenger ut på landet med, sa hun. – Hvorfor skulle de ellers rotte seg sammen og flytte mer enn halvparten av hestene til staller som ikke kan skilte med like gode resultater som Holmegaard? Nei, du trenger ikke repetere den der om at de ikke hadde tillit til deg som sjef. Du hadde greid å styre eiendommen helt fint, om de hadde bidratt litt, i stedet for å motarbeide deg.

Dan måtte blunke vekk noen tårer. Det kjentes på en måte helt feil at det var Gudrun som satt og sa dette. Det var i alle fall ikke dette hun hadde forberedt seg på. Jenta var sint, det var tydelig, men det lot ikke til at sinnet var rettet mot henne.

– J… jeg er så fryktelig lei for det, stammet hun. – Men situasjonen er altså slik at vi må skjære ned til beinet. Ikke er det arbeid nok heller, som du vet. Det må vel være ganske frustrerende å slenge rundt her, uten noe konkret å ta seg til.

– Du har rett i det, sa Gudrun. – Skjønt på en måte er jeg lettet over endelig å få beskjed. Jeg har jo fryktet dette en stund. Det er ikke din feil. Det er bare så fordømt dårlig timing for min del, i og med at jeg nylig skaffet meg hybel på Nykirke og alt det der. Nå kan jeg ikke betale husleien eller noe …

– Jeg skulle ønske det var noe jeg kunne gjøre for deg, sukket Dan. Hun klarte ikke å se den jevngamle jenta inn i øynene.

– Det er det, sa Gudrun og var med ett veldig frempå.

– Hva da? Hvis det overhodet finnes noe i min makt … altså, hvis jeg kan … så ikke nøl med å spørre.

Gudrun tiet litt, som om hun måtte tenke seg litt om før hun fremla ønsket.

– Jo, sa hun etter en stund, – … sånn som det er nå, ser det temmelig mørkt ut for min del. Jeg står uten jobb og uten bolig. Det triste er at jeg ikke har særlig mye annet å fare med. Jeg kan ingenting. Jeg har satset alt på ridingen, til mine foreldres store fortvilelse. De sa alltid at jeg burde sørge for å ha «noe å falle tilbake på», men jeg ga pokker. Det var jo ingenting annet jeg ville! Men det er ikke akkurat flust med muligheter, som du vet. Jeg kan selvfølgelig ta meg jobb på Rema 1000 eller noe, men …

– Jeg skjønner hva du mener. Det er ikke særlig fristende utsikter.

– Enig! sa Gudrun med ettertrykk. – Derfor tenkte jeg at …

– Hva da? Men så kom med det da!

– Jo, altså … Dersom du kunne tenke deg å la meg bli her likevel, mot kost og losji, helt enkelt. Så mye betyr denne drømmen for meg! Bare jeg har mat og tak over hodet, er det ikke så viktig med penger. I alle fall ikke før det eventuelt er økonomi til det. Nå i det siste har jeg trent Cummulus, som fulgte med stallen og resten av arven. Alle tror han er over toppen, men jeg merker at han fremdeles har potensiale. Alt jeg trenger, er å ri ham til seier. Med premiesummen burde du ha råd til å gi meg en liten bonus i tillegg, samtidig som jeg begynner på arbeidet med å skape meg et navn. Jeg nekter å gi opp drømmen om å bli jockey!

Det siste kom nesten som et lite skrik. Dan kunne godt forstå henne. Samtidig visste hun ikke om hun kunne få seg til å utnytte jentas naive iver og arbeidsvillighet. Cummulus hadde i sin tid vært en god galopphest, men han var for gammel. Andre og yngre hester vant nå. Den eneste grunnen til at de hadde beholdt ham, var at han muligens kunne brukes i avl.

Hun ristet sakte på hodet. Da lente Gudrun seg frem over pulten og grep den ene hånden hennes.

– Vær så snill, tryglet hun. – Hva har du å tape, egentlig?

– Selvrespekten? foreslo Dan. – Ærlig talt, Gudrun … jeg ville føle at det var det samme som å utnytte deg. Og tenk om det kom ut! Tenk om det ble kjent at jeg hadde folk gående her under rene slaveforhold? Jeg tror faktisk ikke det er lov engang.

– Men jeg ville da aldri røpe det for noen, begriper du vel! Dette er alt jeg drømmer om!

– Det vil ikke være mulig å holde det hemmelig. Hva ville de andre si, som også får en oppsigelse i dag? Før eller senere kommer det resten av gjengen for øre at du fortsetter her, til tross for at du er den som ble ansatt sist.

– Ikke en kjeft kan nekte deg å innkvartere en god venninne i et knipetak, protesterte Gudrun.

God venninne? Dan gransket jenta, på leting etter hermetegn i luften, eller andre tegn som skulle tyde på at hun ikke mente det bokstavelig. Hun smilte litt usikkert.

– Vi kjenner jo ikke hverandre så godt …

– Nei, men vi liker hverandre, gjør vi ikke det da? Jeg har i alle fall hatt sansen for deg fra første stund. Jeg trodde at …

Hun holdt det inne. Med ett var det Gudrun som lot til å føle at hun var på gyngende grunn. Dan ble varm, både i kinnene og innvendig. Himmel og hav, hva var det som feilte henne, egentlig? Her satt den rødhårede jenta og rakte henne en utstrakt hånd, mens hun på sin side tvilte på om det var ekte ment. Sannheten var at hun aldri hadde hatt noen nær venninne. Venninner i det hele tatt, egentlig. Det var alltid guttekompiser, og sånn hadde det vært siden hun var liten. Selv dem var det få av. Innimellom ble hun selvfølgelig kjent med kjærestene og venninnene deres, men de ble ikke hennes venner av den grunn. Gudrun var en jente hun kunne identifisere seg med. De delte nesten de samme drømmene. Det vil si: De hadde delt lignende fremtidsønsker. Nå visste ikke Dan lenger hva hun egentlig drømte om. Slik hadde det vært helt siden den dagen de fortalte henne at hun var datter av avdøde Gjert Holmegaard, og at hun skulle arve hele eiendommen. Det var et følelsesmessig vakuum, der det eneste hun kunne konsentrere seg om var å takle en dag av gangen og holde hodet over vann.

Nei, hun visste ikke lenger hva hun skulle drømme om. Men en venninne burde hun vitterlig kunne unne seg.

– Greit, sa hun og smilte. – Vi sier det sånn. Det skulle bare mangle at jeg ikke kunne hjelpe en god venninne, hvis hun trenger det.

2

Reaksjonene fra de andre varierte enormt. Svein tok det med et skuldertrekk. Inge begynte å grine. Pekka skjelte henne huden full, delvis på finsk og delvis på norsk. Det hele tok ikke mer enn en dag, men den dagen kjentes til gjengjeld som en uke. Klokken seks var det meningen at hun skulle ha ridd Shaka, men Dan kjente at hun ikke orket.

– Gidder du å ta henne? hadde hun spurt Gudrun, som på sin side lyste opp og tok det som en tillitserklæring. Det var uansett meningen å roe ned intensiteten i treningen nå, de siste dagene før debutløpet hennes.

Etter at møtene var overstått og hun hadde vært en liten tur innom stallen, satte hun kursen mot portnerboligen. Hun måtte hjem og hvile. Men før hun rakk å komme ut av syne fra tunet, fikk Per Morten øye på henne og kom småjoggende etter. Han ville ha rede på hvordan det hadde gått. Dan kjente at hun ikke orket å snakke om det, hvilket hun sa.

– Vi tar det i morgen, okei? nærmest hvisket hun frem. Solen sto lavt på himmelen nå, og strålene ble filtrert mellom de nakne ospestammene så hele landskapet skimret i blågrå og gule striper.

– Jo, men jeg tenkte bare at jeg burde få rede på hvor mange som skal fortsette ut oppsigelsestiden, og sånn … Jeg bør jo vite hvem jeg kan regne med …

– I morgen, sa jeg! Du klarer vel å vente til da, for helvete?

Per Morten tok et lite skritt bakover og løftet hendene avvergende.

– Jøss, ja. For all del. Greit nok! svarte han surt.

Da kjente Dan at noe inne i henne gikk i oppløsning. Men ikke pokker om hun skulle stå her og grine så han så det. Hun snudde på hælen og gikk med lange skritt oppover grusveien, mens han ble stående igjen bak henne og riste på hodet. Hun gikk i blinde. Hun svingte ikke av og inn på det lille, sølete tråkket som førte bort til portnerhuset. I stedet strente hun rett frem, inn i skogen. Nå først kunne hun våge å gråte. Nå kunne hun slippe det løs. Hun følte seg som en fordømt sviker. Med noen linjer på et ark, printeren og en hastig signatur hadde hun satt en strek over det de andre knyttet hele tilværelsen sin til. Fire mennesker ble puffet utfor stupet. Fire mennesker kavet i tom luft og fant ikke holdepunkter noe sted. Fire tidligere kolleger regnet henne som en følelsesløs heks, kald og kynisk, en som bare tenkte på seg selv og ga blanke i alle andre. Eller fem. Det kunne vært fem, om det ikke var for Gudruns tynne bønn, som hun ikke hadde fått seg til å si nei til. Men Gudrun var sikkert også skuffet over henne, selv om hun hadde gitt etter på det ene punktet. Kanskje var det bare en utsettelse. Bitterheten ville vel gnage seg innover i henne også, etter hvert. Om ikke før, så når hun innså at det var en blindvei å tusle rundt som gratis arbeidshjelp i stallen. Hun ville vel gå lei av det, før eller senere.

Det handlet ikke om å miste en jobb – å bli arbeidsledig. Ordet «jobb» beskrev ikke hva det var de hadde hatt. Dette var Drømmen. Det store fremtidshåpet. Det burde finnes en egen kategori for slike på arbeidskontoret, tenkte Dan. De burde kompenseres med helt andre satser, for i deres tilfelle var det ikke bare snakk om å miste levebrødet. Så fett var det da heller ikke, dette valget av levevei, unntatt for noen få, heldige utvalgte. Ytterst få opplevde å lykkes. Innerst inne hadde kanskje de fleste av hennes tidligere kolleger innsett at de aldri ville nå så langt, uansett. Likevel kostet det dem dyrt å oppgi håpet helt og holdent. Nå hadde hun tatt det fra dem. Med makt.

Men Gudrun klorte seg fremdeles fast. Hun var ennå ung, og hadde fremtiden foran seg. Alt kunne skje, bare hun ikke ble tvunget inn på et sidespor før hun rakk å komme ordentlig i gang. Ja, for hun var talentfull. Det var ikke uten grunn at Borge hadde gitt henne en sjanse. Som amatørrytter kunne hun vise til oppsiktsvekkende resultater. Gudrun hadde antagelig langt større sjanser til å oppfylle drømmen om å bli proff jockey, enn det Dan noensinne hadde hatt. Ja, for Dan innså det nå. Hun var ikke sikker på når erkjennelsen hadde kommet. Litt etter litt, antagelig. På en slik måte at hun ikke hadde merket det.

Hun var ikke i stand til å peke ut en enkelt hendelse, eller en spesiell dag da håpet hadde sluknet, for det hadde hun visst allerede lenge før hele livet hennes forandret seg fordi hun arvet eiendommen. Hun hadde bare ikke villet tenke det. Vissheten hadde vært der lenge, men tanken hadde hun nektet å berøre. Nå syntes hun ikke at det var noen grunn til å holde den unna lenger. Hvorfor skulle hun ha det noe bedre enn alle de andre hun hadde knust i løpet av noen timer?

Gråten var som et vedvarende regn inne i henne, og hun holdt den unna ved hjelp av en paraply av hardt arbeid og kontinuerlig stress. Så lenge det alltid var en oppgave det hastet med å få utført, merket hun nesten ikke det vonde. Men nå var det ikke like lett lenger. Etter at drøyt halvparten av hesteeierne hadde sagt opp kontraktene sine og flyttet dyrene til andre staller, var det langt mindre å gjøre. Hun hadde ikke lenger noe å skjerme seg med. Hun kunne like gjerne slippe den til.

Dan gikk i blinde mellom gylne, nakne ospelegger og gråt. Hun gråt over håpet som var slukket, sitt eget og andres, hun gråt over tapet av bestefaren, hun gråt over livet selv, i all sin nådeløse smerte.

* * *

Brevene med sykehusets logo ble aldri åpnet, men konsekvent lagt i den voksende haugen i vindusposten, som besto av alt fra reklameaviser til brukte papirlommetørklær. Mye av det hadde samlet seg opp fra før Tor tok sykkelen og dro nedover i Europa. Da han kom tilbake hadde Dan vært på døren hans med et helt lite fjell av uåpnet post. I noen dager hadde han hatt ambisjoner om å gå gjennom hele bunken, men selv da ble alle brevene fra sykehuset sortert ut og lagt til side. Hva de enn inneholdt, så følte han at det ikke angikk ham. Helsevesenets nidkjære yppersteprester hadde fått det for seg at det var noe galt i hodet hans, noe som fortjente merkelappen «epilepsi». Selv var han like hellig overbevist om at det ikke stemte, men hva kunne han stille opp med? De fikk bare tro hva de ville, og la være å plage ham. Han skulle hive hele papirhaugen i en container, en dag det passet slik, og han husket det. Tross alt var det jo grenser for hvor mye papirsøppel det var plass til i den lille stua hans.

Men da en bil med to tjenestemenn fra UP dukket opp en ettermiddag, kunne han ikke skyve truslene fra seg lenger.

– Er du Tor Skogstad? spurte den ene, noe Tor motvillig bekreftet. Hans første innskytelse var at det måtte ha en eller annen sammenheng med arrestasjonen i Spania, og han var fiendtlig innstilt fra første sekund. Riktignok hadde han slitt litt med å få betalt en skyhøy bot innen datoens utløp, men de aktet da vel ikke å taue ham inn av den grunn?

Politimannen var øyensynlig ikke tilfreds med Tors muntlige garantier på at han var den de søkte, for han ba om å få se en eller annen form for identifikasjon, hvorpå Tor heiste ut en sliten, fillete lommebok med stålkjetting, fra den ene, side baklommen. Han fant frem sertifikatet.

For sent innså han at han hadde gått rett i fella. Politimannen kastet et raskt blikk på det lille, plastbelagte dokumentet, og puttet det deretter i en konvolutt, hvoretter han tryllet frem et skjema festet på et skriveunderlag og ba Tor om å kvittere.

– Vi må dessverre inndra dette, sa han.

Ordet «dessverre» kunne han ha spart seg. Det lot aldeles ikke til at han eller kollegaen beklaget noe som helst. For dem var dette ren rutine, og ingenting annet.

– Hæ? hyklet Tor. – Hvorfor det? Hva har jeg gjort? Jeg har da kjørt prikkfritt, vet jeg …

Han fortjente ingen Oscar for skuespillet. I virkeligheten visste han inderlig godt hva som var bakgrunnen, og politimennene lot seg ikke lure, de heller.

Noen punkter fra veitrafikkloven ble ramset opp. Paragraf 12. «Anfallsvis opptredende hjernefunksjonsforstyrrelser (herunder epilepsi og bevissthetsforstyrrelser av annen eller usikker årsak)». Det var kommet melding fra fylkeslegen, fikk han vite. En eventuell klage på vedtaket måtte rettes til ham, som i sin tur ville sende det til Helsetilsynet, sa konstabelen.

– Jeg har da for helvete ingen hjernefunksjonsjævlaforstyrrelse! brølte Tor og prøvde å knabbe førerkortet tilbake med makt, men da ble de to kollegene i politietaten morske. Hvis han aktet å begynne å bråke om dette, var det det samme som å be om problemer, ble det sagt. De ville ikke nøle med å taue ham inn, dersom han ble vanskelig.

Tor kjente tårene svi bak øyelokkene.

– Men i helvete, tryglet han. – Dette er jo en feil! Ser jeg syk ut? Gjør jeg det? Det er ikke noe i veien med meg, det er bare en fordømt lege som har fått for seg at jeg …

Igjen ble han forklart om hvor han skulle rette en eventuell klage på vedtaket. Det var ikke noe politiet hadde noe med, de fulgte bare ordre, og så videre og så videre.

– Det sa nazistenes bødler også! freste Tor rasende.

– Nå skal du være veldig forsiktig, advarte den ene politimannen. Øyenbrynene hans trakk seg sammen over neseroten. – Vi har taua inn folk for mindre enn dette, bare så du er klar over det. Slike sammenligninger pleier å resultere i relativt drøye bøter.

Tviler ikke, jævla fascistpurkesvin! svarte Tor i tankene, men denne gangen var han klok nok til å holde tann for tunge.

Førerkort eller ikke. En time senere satt han overskrevs på den store Harleyen, på vei til Tønsberg. Han hadde åpnet de sykehusbrevene han var i stand til å finne i alt rotet, og det dreide seg om en rekke innkallinger til undersøkelser, samt andre, der han ble opplyst om at han ville bli belastet for «uteblitt oppmøte». Nå skulle de helsikes legene få høre det!

Selvfølgelig var det ikke bare å trampe inn på sykehuset og forlange å få snakke med doktor Helgesen, som var spesialisten han vagt kunne huske å ha snakket med, den gangen han lå innlagt med brukket ankel. Jo, visst var han på vakt, men han hadde sitt stramme skjema å følge, forklarte en bister kontorsøster, og det var ikke snakk om å avvike fra det.

– Men det må da gå an å få fyren i tale i et par minutter, i alle fall! utbrøt Tor oppgitt. – Alt jeg vil er å spørre ham om noe! Idioten kan da ikke bare gi seg til å diktere livet mitt, uten engang å ha undersøkt meg!

I det samme svingte døren i enden av korridoren opp, og en mager, langbeint medisiner kom gående i følge med en kollega. De hvite frakkeskjøtene blafret som seil bak ham. Tor dro kjensel på ham med det samme.

– Du! sa han og stormet bort. – Det er deg jeg skal ha tak i! Hva faen mener du med å sende melding til fylkeslegen og prakke på meg en jævla diagnose, uten å ha undersøkt meg?

Legen virket et øyeblikk ganske forvirret. Åpenbart husket han ikke Tor fra oppholdet på Sentralsykehuset for noen måneder siden. Han kikket hjelpeløst mot kontorsøsteren i håp om å få et forløsende stikkord, et tips, et hint fra hennes side.

– Han har ikke kommet når han har mottatt innkalling, bidro hun mens hun ristet på hodet og skar en grimase bak ryggen på den skjeggete fyren, som han ikke så. – Og om jeg forsto ham rett, har han heller ikke svart på henvendelser eller foretatt seg noe for å få endret tidspunktet, slik at det passet bedre.

Langsomt gikk det et lys opp for legen.

– Å, det var deg, ja! sa han og klødde seg på haken. – Tor …?

– … Skogstad, fullførte Tor. – Du sjekka meg så vidt da jeg lå på ortopedisk, like før jul.

– Motorsykkelulykke? famlet doktoren usikkert. Jakken til den opprørte pasienten kunne tyde på at han var biker, og han mente å huske noe slikt.

– Jeg var i nærkamp med en rabiat hest, svarte Tor oppgitt. – Jeg har aldri velta med sykkelen, eller kjørt ut, eller kollidert, eller noe som helst. I alle år har jeg kjørt som en prest, og nå vil du faen meg at purken skal ta fra meg lappen!

– Ja, nå husker ikke jeg alle detaljene på stående fot, sa legen. Han la armene i kors og inntok en ganske avvisende holdning. – Du får bestille en ny time, slik at vi kan få sett nærmere på saken.

– Akkurat det sa jeg også, skjøt sykepleieren selvtilfreds inn.

– Men jeg trenger ikke noen undersøkelse! Det er ikke noe i veien med meg!

– Det er nettopp det vi vil ha avklart da, svarte legen utålmodig. – Nevnte ikke du noe om en kansellert avtale i overmorgen, Anna? spurte han sykepleieren.

Hun nikket. Jo. Det stemte, det.

– Se om du kan få satt opp Skogstad da, sa han og viftet avvergende i retning av både pasient og sykepleier, som om de var plagsomme fluer. – Nå må jeg dessverre fly …

Og så forsvant han nedover korridoren, like raskt som han hadde kommet.

To dager senere lå Tor på en benk med elektroder festet til hodet via et klebrig stoff, som mest minnet om modelérkitt. Han hadde fått beskjed om å holde øynene lukket, men bak øyelokkene var han vitne til et lysshow som best kunne sammenlignes med en heftig LSD-trip. Det dannet mønstre, det flimret og flakket og lagde discoeffekter. En heller selsom opplevelse, tenkte Tor, og da de var ferdige, og han forsøkte å spørre hva de hadde funnet ut, var det absolutt umulig å få noe svar fra sykepleieren. Det ville hun ganske enkelt ikke redegjøre for.

I den grad EEG-testen hadde vært underholdende, var det noe helt annet da han lå i en enorm turbin på Tønsberg Røntgeninstitutt uken etter. På forhånd hadde han måttet fylle ut et skjema med egenopplysninger, ute på venteværelset, og han var ganske fornøyd med seg selv da han kunne krysse «nei» på alt. Nei, han hadde ikke hjerte- og karsykdommer; nei, han brukte ikke spesielle medikamenter; nei, han hadde ingen kroniske sykdommer – det var det bare en legedust som trodde, og han hadde ikke fnugg av holdepunkter for å påstå det. Men nå lurte han på om han hadde løyet da han hadde erklært og skrevet under på at han ikke led av klaustrofobi, for han merket at han svettet og ble kortpustet så snart han ble skjøvet innover i den smale tunnelen.

Over øynene hans var det et lite speil, og ved hjelp av dette kunne han se legene som holdt på i siderommet, på den andre siden av en stor glassrute. De satt foran en rekke store dataskjermer, og studerte skiftende tverrsnitt av hjernen hans. Tor kjente at han ble kvalm. Han hadde takket ja til tilbudet om å få hodetelefoner med musikk, for maskinen bråkte fryktelig, hadde de sagt. Han angret nå, for bråket hørte han inderlig godt likevel – infernalsk dunking i jevn, ubrytelig rytme, og det ble overhodet ikke bedre av at han fikk ørene tutet fulle av George Zamphir på panfløyte. Muzac av verste kaliber!

Med ett lente den ene legen seg nærmere skjermen, som om det var noe han ville se en gang til på. Tor så ham markere et område av bildet, som han zoomet inn. De to legene snakket sammen, og den ene lente seg over for å se på det samme utsnittet. Hva de sa, var uråd å vite. Tor kunne ikke lese på leppene. Herregud, hva var dette? Hva var det de hadde funnet, som de reagerte på? Han kjente pulsen akselerere i et rykk, og hjerteslagene hamret tungt og vondt i brystet. Var det noe unormalt de kikket på? Det måtte det jo være, siden de fattet tydelig mer interesse for hva det nå enn var. En hjernesvulst? Herregud, herregud, herregud … Allerede nå var det som om han så forhåndsreklamen for filmen som skulle komme, filmen som skulle bli virkelighet: den alvorstunge samtalen på et legekontor, diagnosen, sjokket, lammelsen. KREFT.  Han kjente det som et plagsomt trykk i mellomgulvet. Noe var ikke som det skulle være.

Han tenkte på Dan; hvordan hun ville ta det, og hvordan hun ville nekte å gi opp håpet. Han kjente henne godt nok til å vite at hun ville legge alt annet til side, og tilbringe hvert ledige minutt ved sykesengen. Det fryktelige fikk nesten noe forlokkende over seg når han så det for seg. Hun ville holde ham i hånden, stryke ham over pannen. Men alltid ville hun gjøre det hun kunne for å virke sterk. Så lenge han var våken, ville hun smile og spøke og krampaktig holde på en tone som om alt var som før. Bare når smertene og morfinen fikk ham til å døse av, ville hun gråte sine modige tårer … og kanskje kysse ham varsomt mens det langsomt, langsomt demret for henne hvilke følelser hun hadde for ham.

Nei, han var dum. Han innså det. Han kunne ikke være riktig vel bevart, som lå her og diktet tragiske kjærlighetsscener i en situasjon som denne. Skjønt frykten nektet å gi slipp. Hjertet fortsatte å slå så fort og hardt at han ble svimmel. En sykepleier hadde gitt ham en liten bryter som han skulle holde i høyre hånd, og gitt ham beskjed om at dersom han følte seg uvel, måtte han trykke på knappen. Tor overveide å gjøre det. I så fall måtte de kanskje gjøre hele undersøkelsen om igjen? Hva visste han? De måtte vel snart være ferdige. Det var umulig å bedømme tid, når en lå slik på ryggen og smugkikket på virkeligheten via et ørlite speil, plassert over øynene.

En evighet passerte før sykepleieren kom inn igjen og trykket på knappen som fikk den lange benken til å skyve seg automatisk utover igjen.

– Det var helt jævlig, utbrøt Tor da han omsider fikk lov til å røre seg igjen. – Jeg hadde ikke trodd at det skulle være så ille.

– Folk reagerer så forskjellig, sa sykepleieren glatt. Det lød som et svar hun hadde avgitt utallige ganger, til andre.

– Hva fant de? spurte han åndeløst.

– Det kan jeg ikke svare på. Du må vente til du får snakket med legen din. Resultatene vil bli sendt til ham i morgen.

– I morgen?! Jeg kan ikke vente helt til i morgen. Herregud da, menneske! Skal jeg gå rundt med uvissheten og angsten helt til da, mener du?

– Det er sikkert ingen grunn til å uroe seg, sa hun.

– Kutt ut! Jeg så at de lente seg frem og kikket på ett eller annet uvanlig. Hvorfor lar dere folk få kikke på det som skjer i et speil, hvis dere ikke vil at de skal ha rede på hva som foregår? Hvis dere har for vane å blånekte for at noe er galt, selv om det er det, burde dere trekke gardiner for vinduet inn der dere sitter, eller fjerne det forpulte speilet!

Sykepleieren kom aldeles ikke mer på gli av Tors tirade. Tvert imot. Ikke dermed slik å forstå at hun ville avkrefte at noe var galt. Hun kunne – eller ville – ganske enkelt ikke si noe om det de hadde sett. Hun hadde ikke lov til det, sa hun. Tor bestemte seg for å skifte taktikk.

– Okei, sa han. – Jeg skjønner at du ikke har lov til å uttale deg. Men la oss si det slik, da … Jeg mener … Det at du ikke vil uttale deg, må jo få meg til å tro at dere har funnet noe. For om det ikke var tilfelle, kan det da ikke være galt å si noe om det! Eller?

– Nei, det er ikke slik det fungerer, svarte hun og ristet på hodet. – Du trenger aldeles ikke å trekke noen konklusjoner ut fra det du selv mener at du har opplevd. Det der er helt subjektivt.

– Men vet du det da? Altså … Vet du hva slags konklusjon de kommer til å sende legen min i ettermiddag, eller i morgen?

Sykepleieren sukket og lukket øynene et kort sekund. Dette begynte tydeligvis å tære på tålmodigheten hennes. Hun åpnet munnen for å svare, men nølte visst.

– Ja, sa hun omsider. Som om hun hadde overveid å lyve om det, slik at hun kunne slippe lettere unna. – Ja, jeg vet det.

– Men så si det da, menneske! Herrejesus! Begriper du ikke at jeg har fullstendig noia! Angst! Jeg er livredd!

– Jeg har ikke lov! gjentok hun for tredje gang. – Alt jeg kan si er at du kan dra hjem og slappe av. Prøv å ikke uroe deg.

– Jævlig lett for deg å si! Hvem er det som har funnet på dette fordømte systemet? Hvilken helsikes sadist er det som sitter og bestemmer at folk skal måtte finne seg i å vente, kanskje i opptil flere dager, før de får vite noe som dere åpenbart vet allerede?

– Det er helsedepartementet som …

– Spar meg! På sånne steder er det ikke mennesker som regjerer, men roboter.

– Som sagt, jeg synes du skal ta det helt med ro forsøkte sykepleieren seg igjen.

– Forteller du meg, mellom linjene, at jeg har all grunn til å ta det med ro? spurte han langsomt og overtydelig, med et tonefall som var tynt av døende håp.

– Jeg kan ikke uttale meg, sa hun fortvilet. – Men hør her … Hvis det hjelper deg i det hele tatt, kan vi forsøke å få fakset over testresultatet allerede i dag. Etter lunsj, muligens. I så fall er det mulig at du kan få svar fra legen din i løpet av dagen. Hvilken fastlege er det du bruker?

Hun gløttet ned på skjemaet sitt, i den tro at svaret kanskje fantes der.

– Ha’kke noen fastlege, sukket Tor. – Det er en oppblåst spesialist på Sentralsykehuset som har sendt meg hit.

– Da er det han som får resultatene. Du kan jo prøve å ringe dit, senere i dag?

Tor var ikke dummere enn at han skjønte hvor forsvinnende lite det håpet var, men nå var hun tydeligvis bare opptatt av å bli kvitt ham, og han innså at han ikke kom noen vei.

– Greit, sa han idet han fisket til seg skinnjakka, som lå over ryggen på en stol. I det samme ringte mobilen, som lå i innerlommen. Sykepleieren så forskrekket på ham, og forsøkte å si noe om at mobiltelefoner skulle være avslått her i lokalene, men blikket Tor sendte henne fikk henne til å oppgi ethvert håp om å sette ham på plass. Uten så mye som et skuldertrekk løftet han den til øret og svarte.

Det var Dan! Nesten spooky, tenkte Tor matt. Han hadde nettopp ligget og tenkt på henne. Kunne hun ha merket det, på en eller annen mystisk måte? Men den unge arbeidsgiveren hans ville bare vite hvor han var, og hvorfor han ikke befant seg på jobb. Helsike! Han hadde helt glemt å si fra til henne på forhånd. Han svelget tungt.

– Eh … er på verkstedet med sykkelen, løy han. – Det var noe i veien med … med … bensinmåleren.

– Jøss, sa Dan. – Trodde du fikset alt sånt selv, jeg.

Han forlot undersøkelsesrommet mens han fortsatte å snakke, og strevde med å trekke skinnjakken på seg, uten å miste apparatet som virket så håpløst lite i den store neven hans.

– Hæ? Eh … Jo’a, svarte han. – Men jeg må jo ha … deler. Unnskyld at jeg ikke sa ifra.

– Men da gidder du kanskje å dra innom apoteket og hente ut medisinene som veterinæren fakset over en resept på? spurte hun. – Det ligger like nedi samme gaten. Så er du her om et kvarter, tjue minutter eller så? Vi trenger deg, skjønner du. De nye skolehestene kom akkurat, og jeg kan ikke stikke ut og ta meg av dem nå. Vi er midt i et planleggingsmøte …

Enda han visste at han umulig kunne rekke å kjøre til apoteket i Vektergården og videre til Holmegaard på tjue minutter, lovte han henne det. Han fikk bare dikte opp en unnskyldning for hvorfor han var senere enn ventet. Lang kø på apoteket, eller noe tull med resepten. For én ting var sikkert: Han ville ikke fortelle Dan hva som var på gang. Alle klissete kjærlighetsdrømmer til tross; han aktet ikke å innvie noen i dette.

Deretter strente han ut, tilbake til venteværelset, via den lange korridoren og ut i Tønsbergs travle handelsstand. Polet lå i samme bygg, bare noen etasjer lenger nede. Han kjente intens trang til en helflaske whisky, og sørget for å skaffe seg det, enda så liten tid han hadde. Så fant han Harleyen i det store garasjeanlegget og styrte den tunge doningen hjemover, mot apoteket der. Fremdeles uten sertifikat.

Det drøyde to dager før han omsider fikk legen i tale. Hvor mange ganger han selv hadde ringt til sykehuset, hadde han sluttet å holde telling på. De stadig skiftende kontorsøstrene hadde i alle fall rukket å bli grundig lei ham. Hver gang var det samme beskjed: Legen skulle ringe så snart han ble ledig. Hvilket han åpenbart aldri var. Til slutt bestemte Tor seg for å gi opp telefonmaset, og heller dra inn på sykehuset, slik som forrige gang.

Det var virkelig vår i luften da han kjørte Hortensveien sørover til Tønsberg. Ennå var det bare lysegrønne museører på de store bøketrærne, men hvitveisen blomstret i hvert skogholt, og sollyset kilte seg inn mellom trestammer og kratt, og lovte gull og grønne skoger. Tor pleide ikke å legge merke til slikt, men i dag gjorde han det likevel, med sårhet i brystet. Dette kunne være hans aller siste vår. For alt han visste, var det ikke engang sikkert at han ville oppleve sommeren. Dersom de hadde funnet en svulst i hjernen på ham, kunne det være at løpet var kjørt. Sånt kunne gå fort, hadde han lest seg til. Det fantes folk som døde bare få måneder etter at de hadde fått diagnosen. Han hadde sett dødsannonsene. «I stedet for blomster, setter vi pris på en gave til Den Norske Kreftforening», pleide det å stå. I hans tilfelle var det riktignok ikke noe hjem å sende blomster til. Familie hadde han ikke. Fatter’n kreperte da han var femten, av skrumplever. Moder’n døde for få år siden. I hennes tilfelle var det av alderdom. De hadde vært så gamle da de fikk ham. Kreftforeningen ville gjøre god butikk på ham, dersom han skulle følge etter opphavet snart.

Men én ting var sikkert: Dersom han skulle få en slik dødsdom, aktet han ikke å legge seg i en sykeseng og visne bort. Ikke engang tanken på en medfølende, tårevåt Dan som selskap, kunne rokke ham fra den avgjørelsen. Aldri i livet om han ville gå med på strålebehandling og cellegift, for å utsette det uunngåelige. Da tok han heller sykkelen og unnet seg en siste langtur –kanskje oppover Vestlandet. Kanskje helt til Nordkapp, hvis helsa holdt. Så kunne han tordne utfor Nordkapp-platået og slutte kapittelet på den måten. Det ville være en fin måte å runde av det elendige livet hans på. Det rispet søtt i brystet hans ved tanken. Born to be wild! sang det i hodet hans. Om han skulle dø, skulle det være med et kanonbrak, et kjempesmell, et inferno i flammer … ikke som et spinkelt lys som ble blåst ut.

Da han kom opp på avdelingen, viste det seg at denne gangen var det virkelig bomtur. Legen var ikke på vakt. Tor stønnet da han fikk høre det. Det kjentes som å kave i iskaldt vann. Faen!

– Hvorfor var det ingen som sa det da jeg ringte? freste han rasende.

Det var en mannlig sykepleier som befant seg der nå, og han tok ikke på langt nær like mye på vei som de kvinnelige kollegene hans hadde gjort. Han reagerte med et likegyldig skuldertrekk, som om det ikke var hans sak i det hele tatt.

– Det er den beskjeden han har lagt igjen, sa han idet han kikket på en lapp som var klistret på pulten. – Mer enn det vet jeg ikke.

– Når skal han på vakt igjen da?

Sykepleieren gløttet fort på en liste, som var festet til veggen med tape.

– Ikke før til kvelden, sa han. – Han skal på nattevakt. Dukker vel opp i åttetiden, regner jeg med.

Tor stønnet tungt og lente albuene mot skranken, mens han grov fingrene inn i det korte, rufsete håret.

– Helsike! hveste han mellom tennene. – Si meg, er det ikke en kjeft her som tenker på hvordan det kjennes å gå i uvisshet, og ikke vite om man skal krepere eller ikke?

Den hvitkledde fyren med litt for trang T-skjorte løftet på øyenbrynene.

– Såpass? sa han. – Det er sikkert ikke noe ålreit. Hva er det som tyder på det da?

– Ingenting! svarte Tor forpint. – Ikke før den fordømte sjefen din fant på å sende meg til CT-undersøkelse på Tønsberg Røntgeninstitutt, i alle fall.

– Men det er en ganske rutinemessig undersøkelse som man foretar i veldig mange forskjellige tilfeller. Mest for å utelukke. Ikke sant? Det trenger aldeles ikke å bety at du kommer til å krepere.

– Nei, men jeg får jo ikke vite! klaget Tor.

Sykepleieren smilte.

– Jeg kan stikke inn på kontoret hans og se etter om rapporten ligger der, sa han og blunket, nesten flørtende.

Det begynte å demre for Tor at fyren var homo. Bare han ikke trodde at han også var det. På den annen side, hvis prisen for å få visshet, var å være med på notene, kunne det i grunnen være verdt det.

– Vil du det? sa han. – I så fall er du en engel!

– Et lite øyeblikk, sa sykepleieren og blunket enda en gang.

Tor kjente at han var veik i beina og følte seg dårlig. Med ett angret han. Var det egentlig noen grunn til å ha det så travelt med å få dødsdommen? Nå kom det. Snart. Hvert øyeblikk. Om noen sekunder ville døren med exit-skiltet komme til syne. Hjertet slo sakte og tungt, som om det allerede nå innstilte seg på å bremse ned og stoppe.

Så var den flagrende homo-pleieren tilbake. I hånden holdt han et knitrende stykke tynt faxpapir. Ansiktet var like smilende. Tor svelget og holdt pusten.

– Ingenting! strålte pleieren. – De fant ingenting.

– Hæ? Ingenting?

Tor måtte lukke øynene et sekund. Han skjønte ikke.

– H… hva mener du med at de …

Den hvitkledde flirte.

– Ja, noe må vi vel regne med at det var der inne, sa han og pekte lattermildt mot skolten til Tor, – … men ingenting unormalt. I den grad noe her i verden er normalt, da. Det kan vel diskuteres, ikke sant?

– Er du sikker? Fant de ikke … en svulst eller noe? D… det kan ikke være en feil?

– Helt sikker, forsikret sykepleieren. – Det står her. Svart på hvitt.

– Da kan jeg vel få tilbake lappen da? mente Tor. – Politiet tok fra meg førerkortet.

– Det kan nok ikke jeg hjelpe deg med, sa pleieren og la hodet beklagende på skakke. – Det må du snakke med legen om.

– Lettere sagt enn gjort. Han er aldri å få tak i!

Sykepleieren smilte igjen.

– Vi får se om vi kan få satt deg opp til en time da, vet du. Bli med her …

Han gikk inn på det lille vaktkontoret og tok likegodt Tor med seg inn. Der fikk han fatt i timeboken, som han lå på en høy skranke, slik at de kunne lene seg over og se sammen.

– Kryss i taket! jublet pleieren. – Ser ut som han har en ledig time i morgen ettermiddag, klokken kvart over fem, så nå hadde du jammen flaks. Vanligvis er det fullt opp mange uker fremover, men det er vel en eller annen som har meldt frafall. Passer det for deg?

– Jøss, ja.

– Da skriver jeg deg opp. Hvis du har lyst, kunne vi gått og tatt en kopp kaffe etterpå. Jeg går av vakt rundt den tiden.

Tor fikk et rusk i halsen, og måtte hoste litt.

– Sorry, men det går nok ikke, sa han uten å se på fyren.

– Synd. En annen gang da, kanskje?

– Ehm, jeg tror ikke det. Men tusen takk skal du ha … for at du var så grei, mener jeg.

– Kjære, det er da jobben min, sa pleieren og lo kokett. – Si fra hvis du ombestemmer deg, da. Om den kaffekoppen, altså.

Tor nøyde seg med å nikke, og satte kroppen i revers så han kunne komme seg ut så fort som mulig. Med ett orket han ikke luften på sykehuset så mye som et sekund til. Den maskuline aftershaven til homopleieren gjorde det aldeles ikke bedre. Det kjentes som om han skulle bli kvalt.

Da han kom ut i vårdagen, var det som om himmelen og omgivelsene hadde skiftet farge. Luften hadde aldri virket friskere. Fortauet hadde aldri badet i sol, slik det gjorde akkurat nå. Sangen i hodet kom av lykke, ikke noe grått og sykt og dødelig som ikke skulle være der. Han var frisk! Det var ikke noe i veien med ham! Selv støvet langs fortauskantene glitret som gull!

Det var nesten så han kjente savnet av den guden han aldri hadde klart å tro på, for nå skulle han gjerne ha hatt noen å takke. Nå hadde det vært godt å sette seg ned på en av benkene og folde hendene for å be. Klokkene på rådhuset ringte i det samme. De spilte en sang. Hvilken, visste han ikke – men det lød som noe han en gang skulle ha lært på skolen. I alle fall løftet det ham enda et hakk, og i sitt stille sinn bestemte han seg for å takke livet og solen, i mangel av noe bedre.