Stein Aabø

Sylvia Brustad

I partiets tjeneste

Stein Aabø

Sylvia Brustad

I partiets tjeneste

I partiets tjeneste

«Vi glemte ofte hvor ung hun var. Hun hadde en så ansvarlig profil og opptreden, som var så voksen, at det ble glemt. I en alder av 45 år har hun bak seg en meget, meget lang politisk karriere, med stortingsverv og statsrådserfaring fra flere departementer, som normalt tilhører folk i 60-årsalderen. I så måte er hun en av de legendariske personene i norsk politikk.»

Martin Kolberg

Ap-veteran

Tårene

«Du får itte grine nå». Næringsministeren fra Engerdal har skrevet dette på en gul lapp, som hun har foran seg. Det er høring i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité om Aker-saken. Sylvia Brustad har ikke for vane å gråte offentlig. Det skjer heller ikke denne gangen. Hun biter tenna sammen og gjør sin plikt som statsråd.

Men den gule lappen er uttrykk for at det har røynet på og at livet i politikkens elitedivisjon er en lang hinderløype.

Våren 2009 er hun 42 år, men har allerede 20 år som rikspolitiker bak seg. Hun var landets, til da, yngste kvinnelige stortingsrepresentant, da hun i 1989 overraskende ble nominert og valgt inn på Stortinget. Hun ble landets nest yngste statsråd, etter Sissel Rønbeck, da Thorbjørn Jagland utnevnte henne som barne- og familieminister i sin regjering i 1996. Hun var et modent statsrådsemne, i en alder av 33 år, da Jens Stoltenberg i mars 2000 dannet sin første regjering. Ingen ble overrasket da hun ble utnevnt til helseminister i Stoltenbergs andre regjering. Kanskje hadde politiske observatører regnet med at hun skulle tilbringe resten av stortingsperioden som stortingsrepresentant da hun gikk av som helseminister sommeren 2008. Men Stoltenberg og Brustad ville det annerledes. Hun overtok som næringsminister etter Dag Terje Andersen for å bestyre sitt fjerde departement.

Ved nærmere ettertanke er ikke det det minste merkelig. Sylvia Brustad er en fullblods allround-politiker. En arbeidshest av de sjeldne. Pliktoppfyllende og oppofrende. En lagspiller uten påviselig trang til solospill. Slik sett en drømmestatsråd for enhver statsminister. Men likevel en som har opplevd opp- og nedturer som politiker.

Hennes to første statsrådsposter ble kortvarige, simpelthen fordi regjeringene hun var statsråd i, fikk et kort liv. De to siste ble preget av krevende saker og kraftige stormkast.

Tårene, som hun klokelig holdt tilbake under kontrollkomiteens grilling i Aker-saken, kommer først på et møte i stortingsgruppa etter valget i 2009. Det har lenge vært klart at Sylvia ikke tar gjenvalg. Den nye regjeringen presenteres for gruppa. De som går ut, takkes av. Parlamentarisk leder Helga Pedersen framfører takketalen til Sylvia. Den etterfølges av langvarig, stående applaus.

Da kommer tårene.

Partikvinnen

Sylvias omdømme er preget av hvem som betrakter henne. Hun ble aldri noen medieyndling. Men i partiledelsen, blant nære medarbeidere, regjeringskolleger og venner har hun en høy stjerne.

Fortellingen om hennes politiske historie flytter perspektivet mot den politiske konteksten hun har virket innenfor. Om hun ikke var direkte aktør i alle de store sakene i partiets historie de siste 20 årene, var de ofte viktige betingelser for hennes bemerkelsesverdige karriere. Derfor vil boka om Sylvia Brustads politiske liv også fortelle sentrale sider ved Arbeiderpartiets senere historie som går utover den personlige biografien. Sylvia er tillitskvinne i ordets rette betydning, rotfestet i Arbeiderpartiet. Hun fikk politikken inn med morsmelka. Det var aldri tvil om hvor hun hørte hjemme. Hun har, ifølge sin gode venn og regjeringskollega Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, partiets ideologi integrert i kroppen. Det innebærer blant annet at hun alltid opptrer lojalt i forhold til de vedtak som partiet eller regjeringen har gjort. Hun setter alltid partiets interesser før sine egne. Om hun hadde blitt bedt av sin partileder om å gå av som statsråd, ville hun neppe motsatt seg det. Men Sylvias lojale linje gjør henne mindre spennende som medieobjekt. Hun går ikke i åpen konflikt med mindre det er enighet om at hun skal gjøre det. Og da bare overfor aktører utenfor partiet.

Mediene er opptatt av konflikter, særlig slike som kjempes under overflaten. Når slike avsløres er det godt stoff, og nyttig viten. Da får offentligheten innblikk i interessemotsetninger som kan få betydning for mange. Men Sylvia har aldri brukt mediene bevisst for å fremme sine egne interesser eller sin egen person hvis det har vært i strid med partilinja. Hun lekker ikke. Og mediene har heller ikke fått sin viten om interne konflikter fra henne. Dette har gjort henne til en større helt innad enn utad. Det er ikke uten grunn at hun ble den som, ved siden av Andreas Cappelen, har vært statsråd i flest departementer, hvorav tre av fire ansees som tunge. Det er ikke nok å være lojal for å få slike verv. Man må ha usedvanlige personlige egenskaper i tillegg.

Karl Eirik Schjøtt-Pedersen mener Sylvia Brustad har «den nødvendige holdning». Den har de som forstår fullt og helt hvem de representerer. Når man blir valgt som stortingsrepresentant for et parti, er det ikke personen som blir valgt, men partiets representant, på den ene eller andre plass. Noen ser seg selv som en gudegave for partiet. Sylvia ser det ikke slik. Hun mener hun har mye å takke partiet for. Hun ble nominert av Hedmark Arbeiderparti, og var klar over at hun ble det for best mulig å representere Hedmark Arbeiderparti. Denne bevisstheten har hun hatt med seg hele tida. Man blir vist tillit, gitt fullmakter og må vise seg tilliten verdig, og helst få resultater. Det er politikkens kunst og de tillitsvalgtes utfordring.

Denne forståelsen og bevisstheten er sterk i Arbeiderpartiet. Under Soria Moria-forhandlingene visste statsminister Jens Stoltenberg og Schjøtt-Pedersen at de hadde partiets tillit til å forhandle og inngå kompromisser. Det de kom fram til under intense forhandlinger, ville bli ansett som det beste partiet kunne oppnå. De hadde ryggdekning i partiapparatet.

I de samme forhandlingene hadde SV en såkalt referansegruppe. Den ble konsultert underveis og skulle representere en sikkerhet for at partiledelsen ikke forhandlet seg bort. Forhandlerne i SV hadde ikke like vide fullmakter. Det har utvilsomt sammenheng med at Ap har en hundreårig tradisjon som sentralistisk styrt parti, mens SV nærmest er bygd opp som en motsats til dette. Med større takhøyde, mer rom for diskusjon, sterkere trang til protest. SV er himmelstormere, mens Ap er et tankskip med stø kurs. Men i Ap vet de tillitsvalgte hva de kan og særlig hva de ikke kan. Når de klassiske tillitsvalgte innenfor denne tradisjonen går inn i et møterom for å forhandle, er de trygge på sin egen rolle og trygge på hva partiet vil. Det trauste og kjedelige har en funksjon, ifølge Schjøtt-Pedersen, som medgir at han nok er blant de trauste og grå, han også.

Statsråder er tillitsvalgte i særklasse. De er ikke valgt av noe landsmøte, men utnevnt av regjeringssjefen. De representerer regjeringen, som igjen representerer partiet. De skal forvalte regjeringens og partiets politikk på beste måte. Det er deres jobb og deres plikt. Det var Sylvias jobb og Sylvias plikt. Hun skjøttet sine verv slik at hun stadig fikk nye oppgaver. Om Ap er arbeidshesten i norsk politikk, som Jens Stoltenberg har sagt, så var Sylvia en av arbeidshestene innad i partiet.

Barndom og oppvekst

Vi er alle produkter av våre omgivelser. Sylvia Brustads bakgrunn, sosialt og geografisk, har formet henne. Få har vokst opp i en så stor familie på et så lite sted. Få har fått ansvar for mange små søsken i så ung alder. Sylvia var storesøster fra hun var to år. Slikt preger et menneske.

Engerdal kommune er omtrent like stor i utstrekning som Vestfold fylke, men har i dag bare drøyt 1400 innbyggere. Da Sylvia ble født den 19. desember 1966, var tallet om lag 1800. Og de 1800 hadde det kaldere enn de fleste andre nordmenn. Drevsjø er kjent for sin kulderekord på 47 minusgrader, og vinteren varer fra oktober til april. Ryker oljekaminen ei nyttårshelg er det naturligvis krise. Til gjengjeld kommer naboer raskt til unnsetning.

På et slikt sted er avstanden mellom folk stor i meter, men forbausende kort når vi snakker om samhold. Folk blir mer avhengige av hverandre enn i tettbygde strøk. De kjenner hverandre. De vet de kan be om hjelp hvis de trenger det og er parat til å yte sitt når andre trenger bistand. De er seg bevisste at de til sammen utgjør et samfunn. I kommunen hvor Sylvia vokste opp, er samfunnshusene reist på dugnad. Og mange føler et slags eierskap til dem. Et kollektivt eierskap.

Men veven som binder folk sammen på et lite sted gjør også at de fleste vet alt om alle. Det er ingen steder å gjemme seg bort. Slikt styrker lojaliteten innad i de respektive familier.

Arbeiderpartiet har stått sterkt i Hedmark siden trettiåra. Der ble folk minnet om klassemotsetningene daglig. Avstanden mellom storbønder og arbeidsfolk var som en avgrunn og skapte bitterhet og sår som det tar generasjoner å lege.

Fylkets mest markante Ap-politikere gjennom tidene, tidligere statsminister Odvar Nordli og finansminister i flere regjeringer, Sigbjørn Johnsen, kjenner forholdene godt. De peker på at livsforholdene og næringsgrunnlaget har variert i det vidstrakte fylket. I typiske jordbruksområder gikk motsetningene mellom storbønder og landarbeidere. Andre steder kunne konfliktene stå mellom skogsarbeidere og skogeiere. Det kunne også være konflikter mellom skogsarbeidere og kirken, som ved siden av å være det religiøse samlingspunkt også var en stor eier av landeiendommer. Også utlendinger kunne komme på kant med arbeidsfolk i Hedmark.

Ljørdalskonflikten som startet i 1930-åra og som varte i sju år, var en strid mellom skogsarbeidere og det svenske skogbolaget.

Skulle forholdene bli bedre for dem som solgte sin arbeidskraft, måtte de organisere seg, enten de var i konflikt med storbønder, skogeiere, kirken eller svenske bolag. Organisering lå i utgangspunktet verken helt for landarbeidere eller skogsarbeidere, spredd rundt som de var på mange gårder og over svære skogsområder. De var få eller aleine i sitt daglige arbeid. Det er vanskeligere å stå sammen der enn på et fabrikkgulv. Lærdommen kom, ifølge Nordli, fra anleggsarbeiderne. Rallarene lærte arbeidsfolk to ting: «Det ene var å spelle poker. Det andre var organisert samhold», forteller Nordli.

Johnsen, som selv er fra en annen del av Hedmark, har merket seg engerdølenes kvaliteter og lynne:

– De er et fantastisk folkeslag. De er solide og rotfaste. De har en ro som mange kan misunne dem. Småkarrig natur, en lang og kald vinter, langt mellom folk, alt dette gjør noe med folk som bor der.

Det karrige næringsgrunnlaget og de store forskjellene på landsbygda gjorde noe med forholdene for fattigfolk på 1920- og 30-tallet. Sylvias mormor Henny, som ble født på Hernes i 1921, måtte begynne å jobbe på gårder i distriktet fra hun var sju år gammel. Der overnattet hun av til på hemsen eller på loftet.

Henny Eriksen fikk et langt liv. Hun døde i 2008 og fulgte engasjert med på barnebarnets politiske karriere. Hun var opptatt av alt Sylvia holdt på med og støttet henne til det siste. Henny mente mye om mange saker, og var helt til det siste engasjert og interessert i norske og internasjonale nyheter. Hun var naturlig nok engasjert arbeiderpartitilhenger og stilte alltid pent kledd på 1. mai. Og da hun på eldre dager hadde problemer med å ta seg til valglokalet, bestilte hun drosje for å stemme.

Henny syntes generelt det var svært mye syting og klaging i mediene.

«Det er mange som har eti seg for mette. Derfor klager de på alt», sa hun til Sylvia.

Henny hadde alt da Sylvia var ganske liten fortalt henne om sin egen oppvekst. Om det å begynne å jobbe som sjuåring, om fattigdom, om ulikhet. Om den gang hun plukket bær og mose for å selge det. Om hvilket slit det var for fattigfolk i mellomkrigstida å skaffe seg inntekter.

Henny giftet seg med Peder Eriksen og fikk seks barn med ham. Han ble skadet av en granatsplint under bombingen av Elverum under andre verdenskrig og fikk epilepsi som følge av det. Det var ikke like lett å få trygd i de dager. Peders søster i Oslo, Marit, ga seg ikke og gikk fra kontor til kontor og lyktes til slutt i å få en liten krigsinvalidepensjon til broren. Peder døde av hjertesvikt i 1973. Mannens tidlige sykdom ble naturligvis en ekstra utfordring i en barnerik familie.

Et av Henny og Peders barn var Paula Kristine. Hun kom til verden i 1944 og var det eldste av seks barn. Hun ble 22 år seinere Sylvias mor. Paula gikk på husmorskole og handelsskole før hun giftet seg med den fire år eldre Per Brustad. Kokkekunsten har hun hatt god bruk for enten hun har vært hjemmearbeidende eller i jobb for andre. I skrivende stund har Paula 16 barnebarn. Når det rigges til juleselskaper og konfirmasjoner og andre store selskaper teller den nærmeste slekt over 50 personer. Det er alltid mange med god appetitt i hennes hjem. Og det er alltid nok mat.

Sylvia var knapt født før hun ble med på møter i det lokale arbeiderlaget. Paula hadde henne med i barnevogn og måtte sitte bakerst i lokalet. Ikke av frykt for at ungen skulle skrike og forstyrre møtet. Nei. Den gang satt mennene lengst foran, også blant arbeiderne. Faren, Per, var på de samme møtene og satt følgelig lenger framme i lokalet. Det ble naturligvis opplevd som urimelig. Derfor bidro Paula til at «Drevsjø arbeiderkvinnegruppe» ble dannet i 1967. De ville mer enn å koke kaffe.

– Det er viktig at damer bidrar med sitt. Vi ser ofte litt annerledes på tingene, forteller Sylvias mor.

Hun har opp gjennom årene hatt ulike verv for Ap i Engerdal og Hedmark. Blant annet har hun sittet i Engerdal kommunestyre for Arbeiderpartiet. Paula har også sittet i det lokale e-verkstyret og i styret i Ap’s kvinnebevegelse i Hedmark. Paula tok vervene på alvor og satte sin ære i å møte punktlig opp når det var innkalt til møter. Men det var ikke alltid naturen bidro til at det kunne skje. En gang hun skulle på et møte i Hamar, måtte hun ringe og si at hun ble litt forsinka. Det var så kaldt at rattet på bilen hadde fryst fast. Så hun kom ingen vei. Fikk ikke vridd om rattet.

Det politiske engasjementet ble styrket av synlige og merkbare klasseforskjeller. Paula husker fra sin ungdomstid hvordan de fine i bygda delte inn festlighetene etter klassetilhørighet. Det ble arrangert A- og B-fester. På A-festene gikk legen, tannlegen, presten, lensmannen og læreren. B-festene var for funksjonærsjiktet.

«Vi yngre ble lut lei denne formen for ekskludering. Så vi startet C-lag og arrangerte C-fester på Drevsjø. Men de skulle være for alle, så alle ble invitert.»

Disse festene var naturligvis de hyggeligste og mest inkluderende. Etter hvert kom alle dit, enten de var slik eller slik. Alle forsøk på å dele innbyggerne inn etter stand ble forlatt, pinlig som det var. Lenge før Arbeiderpartiet fant opp mottoet «Alle skal med», ble oppskriften fulgt i Engerdal.

Gjermund Eggens tre gull i Ski-VM i 1966 står fortsatt høyere i innbyggernes bevissthet enn at Paula gled på trappa i desember samme året og på den måten framskyndte fødselen til Sylvia med 3 uker. Barnet skulle etter planen ikke ha kommet før i januar 1967, og således blitt en enda yngre stortingsrepresentant og statsråd enn det hun faktisk ble.

Paula og Per fikk åtte barn i løpet av 12 år. Etter Sylvia kom søsknene som perler på ei snor. Anita kom til verden i 1968. Lisbeth ble født i 1970. Tvillingene May Torild og Gro Hilde ventet til 1973. Anne Lena fulgte etter seinhøstes i 1974. Siv Monika kom i 1976.

På 60- og 70-tallet var det uvanlig med så store ungeflokker. Det var ofte forbundet med sterk religiøsitet og en oppfatning om at det var synd å bruke prevensjon. I ekteparet Brustads tilfelle er forklaringen rett og slett at de var glad i barn, og dessuten så gjerne ønsket seg en gutt. Per Arne stilte seg bakerst i køen. Etter sju jenter kom han til verden i 1978, da Sylvia var nesten 12 år. Det var selvsagt en glede for alle i familien. Men Sylvia kunne betakket seg for oppmerksomheten dette ga henne på skolen, da lærerinna litt ubetenksomt forkynte: «Nå har Sylvia endelig fått en bror».

Med en slik ungeflokk var det naturlig at mor var hjemme, i hvert fall til Sylvia var så stor at hun kunne avlaste mora med ungepass.

Mange munner å mette og bare en av foreldrene i arbeid gjorde at det var nødvendig å leve nøkternt. Klær ble arvet fra den ene til den andre. Plagg ble sydd om til ulike formål. Det Sylvia fikk, tok hun vare på.

En gang hadde hun fått et par støvletter som hun var redd for. Hun ville ikke sparke fotball med dem. Ville ikke at de skulle bli slitt. Da ble hun ertet i skolegården og kalt «Sylvia med gullstøvlettene».

Sylvia ble naturligvis tidlig bevisst på å holde orden i økonomien. Som eldste barn hadde hun ansvaret for å dele godene blant barna, for eksempel lørdagsgodtet. Like mye til hver. De hadde ikke overflod av noen ting, men nok. Det skortet aldri på mat og klær. Men Sylvia måtte bidra til fellesskapet. Sin første ordentlige sommerjobb hadde hun da hun var fjorten, på Femund feriesenter hvor mora arbeidet. Sammen tok de seg av gjester og serverte vått og tørt. Paula måtte selvsagt ta hovedansvaret for servering i baren. Det var Sylvia for ung til. Mange år etter sørget hun imidlertid for at flere bygder og steder i Norge fikk sine egne avdelinger av Vinmonopolet.

Farens økonomiske læresetninger til Sylvia fra den gang sitter som spikret:

«Du må alltid tjene pengene før du bruker dem. Du må ikke bruke mer enn du har. Og du må alltid sørge for å ha en buffer».

Faren var skogsarbeider, musiker og fotballdommer. Han var opprinnelig odelsgutt til småbruket Brustad, men overlot odelsretten til en av sine tre brødre. Sylvias farmor, Oddveig Signy, og farfaren, Peder, hadde gjennom hardt strev arbeidet fram gården til et drivverdig bruk. Sylvias far var imidlertid ikke interessert i å drive gårdsbruk. Han valgte livet som skogsarbeider isteden. Sylvia var ofte med ham i arbeidsbrakka, hvor hun spiste medbrakt niste i lag med barske skogsarbeidere, kjente lukta av granbar og kvae og hørte en og annen historie hun ikke skulle ha hørt. Per var sekretær i Skog og Land som seinere ble en del av Fellesforbundet. Han hadde også flere verv i partiet lokalt.

Etter hvert ble faren arbeidsformann i Femund Skogforvaltning. Seinere begynte han i Samvirke forsikring, som i dag er en del av Sparebank 1-gruppen. Med utdanning og alder gikk han fra å være arbeider til å bli funksjonær. Men partiboka og fagforeningsmedlemskapet hadde han i orden.

Selv så seint som på 1970-tallet var det ikke en selvfølge at alle hadde tv. Det vil si, de fleste hadde det, men det var fortsatt en kostbar sak. En farge-tv kostet like mye i kroner den gang som en flatskjerm gjør nå. I samme tidsrom har lønnsnivået tidoblet seg.

Men både forhandlere og kunder fant råd. Avbetaling gjorde en slik investering mulig for de fleste. I familien Brustads tilfelle, og i mange andres, var det plassert en myntboks på tv-en, knyttet til av- og på-funksjonen. Dersom de putta på ei krone, virket apparatet. Ellers ikke. Sylvias mor mener det var praktisk på mange måter og mener mange kunne vært tjent med noe liknende i dag.

Så en dag, om lag tre måneder etter at lillebror Per Arne var født, var foreldrene borte en liten stund for å hente ei kransekake til dåpen. Sylvia hadde oppgaven med å passe på barna mens de var borte. De minste søsknene lå og sov etter at Sylvia hadde lest for dem. Selv satt hun og så på tv. Plutselig begynte tv-en å flimre. Sylvia merket en rar lukt og så at det kom små flammer fra baksiden av tv-en. Hun skjønte at den brant. Hun løp bort til apparatet, trakk ut kontakten og vekket de største av søsknene. Sylvia ba tvillingene Gro-Hilde og May-Torild løpe til naboen og varsle. Selv tok hun med seg de andre, Per Arne, Siv Monika og Anne Lena ut av huset. Ute fra veien så de flammene stige opp i stua. Flere naboer kom til. Noen ringte brannvesenet. Andre dro og hentet foreldrene. De var opprørte over brannen, men sjeleglade over at alle ungene hadde kommet seg velberget ut av huset.

Tankene på hva som kunne ha skjedd dersom Sylvia selv hadde sovet da tv-en tok fyr, var nesten uutholdelig.

Men det hadde gått bra. Sylvia hadde tatt det nødvendige første grep om situasjonen. Venner og familie hjalp til med de praktiske vanskene som brannen hadde skapt. Selskapet etter dåpen fikk familien holde hos gode venner. Midlertidig bopel hadde de i en skogsbrakke som farens kolleger hurtig skaffet til veie og plasserte på tomta. Og fellesskapet i familien ble om mulig enda tettere under slike forhold. De hadde opplevd et drama de ikke ville glemme. De snakket om hendelsen der de lå to og to i brakkekøyene, og mens de spiste på omgang i det lille kjøkkenet. Det hadde gått bra.

Og livet skulle snart gå som før.

I Brennaveien, hvor hjemmet lå, var det til sammen 20 unger, som sprang og lekte, kastet på stikka, noterte bilnummer, hoppet paradis og gjorde slikt som eldre folk enn Sylvia vil huske fra sin barndom. Den moderne tid var ikke helt kommet til Drevsjø og Engerdal i syttiåra. Mødrene var stort sett hjemmearbeidende selv om kvinners yrkesdeltakelse på denne tida økte voldsomt i byene. Ungene lekte i veien. Det var ennå ikke altfor mye trafikk i den. De måtte reise med buss til skolen som lå om lag 10 kilometer unna. Der gikk de i store klasser, tilpasset antallet unger som var født i deres kull. Det var vanlige klasser, men ikke paralleller.

Sylvia husker godt sine egne lærere, og de husker utvilsomt henne. Det er neppe noen overraskelse at hun stort sett var en flink og pliktoppfyllende elev. Den ene gangen hun ble tatt på fersken for en liten ugjerning, hadde hun og ei venninne falt for fristelsen til å herme etter noen uskikkelige gutters rampestreker. Guttene hadde ved flere anledninger griset til veggen bak skolens svømmebasseng med å skrive med vått, grønt gras. På denne uoffisielle «veggavisa» ble det på klassisk vis røpet hemmeligheter om hvem som var sammen med hvem, hvem som var teite og dumme og liknende. Gutta ble imidlertid aldri oppdaget.

Men Sylvia og hennes venninne fikk en overhaling. Som straff måtte de skrubbe ren bassengveggen for grønske. Mens gutta, som var vitne til avstraffelsen, flirte i det fjerne.

Refsen var unntaket som bekreftet regelen. Sylvia var ansvarlig og ordentlig. Hun utførte sine plikter slik det var forventet av henne.

Tida i Trysil ble utviklende på mange måter. Hun var for lengst aktiv i Engerdal og AUF i Hedmark. De helgene hun ikke jobbet sammen med mora på Femund Feriesenter, var hun på møter og kurs i Hamar eller andre steder. Eller hun var på dans over svenskegrensen eller i kommunene rundt. Sylvia er nesten altetende når det gjelder musikk og har i alle år hatt sans for danseband som Sven-Ingvars og Vikingarna. Nesten alle i familien Brustad spilte et eller annet instrument. Faren spilte i gammeldansorkester og mora lærte ungene å danse på stuegulvet til farens musikk. Sylvias søster, som bodde i rommet ved siden av, bak en tynn vegg, spilte fele. Det syntes ikke storesøster noe særlig om. Hun likte ikke felegnikkinga. Det førte til at Sylvia begikk sin første bestikkelse. Hun betalte søsteren for å la være å spille. Og søsteren lot seg kjøpe. Derimot bet søsteren i seg Sylvias høyst spesielle musikksmak. «Røde buss»-kassetter med arbeidersanger fra en lokal gruppe i Hedmark. Det er ingen overdrivelse å si at Sylvia var mer enn middels interessert i arbeiderkultur.

Det avtalte forbudet mot fele var ikke ødeleggende for søsterens musikalske utvikling. I flere år har hun vært engasjert som musiker på den norske paviljongen på Epcot-senteret i Walt Disney World i Florida. Og Sylvia tok etter hvert med seg sin sans for arbeidersanger til større lokaler, som Folkets Hus i Oslo.

Som barn var Sylvia med i Framfylkingen, arbeiderbevegelsens barneorganisasjon. I vår tid ser mange med skepsis på slike miljøer. I borgerlige kretser oppfattes det som en form for politisk indoktrinering av barn. På bygda representerte Framfylkingen en form for barne- og ungdomsklubber. Men den bidro utvilsomt til å så sosialdemokratiske verdier i unge sinn.

Det var ikke bare Sylvia og foreldrene som var aktive politisk. Det har også de fleste av Sylvias søsken vært i større eller mindre grad. Alle i Arbeiderpartiet. Ingen har latt seg friste av SV eller Rød Valgallianse. Det har vært politisk orden i rekkene i familien Brustad.

Denne ordenen har også andre familier i Hedmark forsøkt å opprettholde. En av de store ulykker som rammet Odvar Nordlis familie, var at en fetter av ham meldte seg inn i Høyre. En av årsakene til at Arbeiderpartiet sto så sterkt i fylket var ifølge Nordli at partiet favnet videre i østerdalsbygdene enn i mange andre fjellbygder. Det var skarpe motsetninger og flust av konflikter. Men de ble for det meste holdt innenfor partiet.

Sylvia holdt sin første 1. mai-tale alt som 13-åring. Det var en fin dag. Sola skinte. Flaggene vaiet i vinden. Det var vår i lufta, selv på disse traktene. Mange er godt voksne før de tør å snakke i forsamlinger. Noen skyr det hele livet. Men ikke Sylvia.

Faren hadde kjørt henne til Søre Elvdal hvor hun skulle holde talen. I bilen hadde hun øvd seg på det hun skulle si og forsøkt å roe nervene.

Faren hadde sagt hun måtte tørke vekk litt av leppestiften og huske på å snakke sakte og rolig. Lokalet var fullsatt av mennesker kledd i pene klær. Talerstolen var pyntet med bjørk. Etter å ha håndhilst på alle menneskene var Sylvias tur kommet. Hun var spent og urolig, men prøvde å huske på farens råd.

«Gratulerer med dagen. Denne dagen handler om frihet, likhet og solidaritet som vi alle er så glade i».

Det var en klassisk sosialdemokratisk appell om hvor viktig det var at folk hadde arbeid og hvor viktig det var at ungdom hadde steder å bo. Derfor måtte det bygges ungdomsboliger også i Engerdal. Og ordningene for distriktsungdom, som måtte flytte på hybel som 15-åringer for å kunne fortsette skolegangen, måtte bli bedre.

Talen ble godt mottatt. Hun fikk mye ros og var fornøyd. Det motiverte henne til videre aktivitet i det lokale AUF-laget som hun to år seinere ble valgt til leder for.

Samme året deltok hun på fylkesårsmøtet i Hedmark Arbeiderparti. Årsmøtet var en svær begivenhet for en 13-åring fra Engerdal. Under lunsjen ble Sylvia sittende ved samme bord som Gro Harlem Brundtland. Gro var årsmøtets hovedtaler. Ved bordet satt også Anne-Lise Bakken som Sylvia kjente fra før. Det ble småsnakket litt rundt bordet. Bakken sa hun var imponert over Sylvias mor, som både var i ferd med å ta førerkort, som jobbet deltid og drev med politikk samtidig som hun hadde åtte barn.

«Hva – åtte barn?», sa Gro og så på Sylvia.

Sylvia ble rød fra halsen og opp. Hun svettet i hendene mens hun tenkte på hva hun skulle svare. Så sier Gro:

«Er dere fra gård?». Nei, svarte Sylvia.

«Er det religion?» spurte Gro så. Nei, svarte Sylvia og trakk etter pusten.

«Hva er det da?». «Jeg vet ikke riktig», svarte Sylvia, «men vi er sju jenter og gutten er yngst.»

«Å ja. Det er derfor», svarte Gro.

Sylvia pustet lettet ut. Hun skjønte at Gro var en dame som ville ha tilfredsstillende svar på alt. Her gjaldt det å være forberedt.

Etter at ungdomsskolen var fullført ved Engerdal barne- og ungdomsskole flyttet Sylvia hjemmefra til Trysil for å gå på videregående skole. Det var en nødvendighet, siden det ikke fantes et slikt skoletilbud i hjemkommunen. Det var heller ikke helt uvanlig blant ungdom fra bygda å reise hjemmefra i ung alder for å fortsette skolegangen. Men det kostet. Hybel, skolebøker, reiser fram og tilbake. Det innebar at ungjenta måtte jobbe i helger og i ferier slik at hun hadde litt ekstra utover det hun fikk hjemmefra. Ikke alle hadde råd til å la ungene gå på videregående skoler. Denne uretten styrket Sylvias allerede våknede politiske engasjement. Da hun sju år seinere var valgt inn på Stortinget, handlet hennes første innlegg om ungdoms rett til utdanning og bolig. Arbeiderpartiet ble etter hvert pådriveren for gratis læremidler i videregående skoler, slik at alle skal ha råd til å gå der.

Hybelverten i Trysil var den pensjonerte politimannen Grim Olsen. Han viste faderlig omsorg for Sylvia og hennes venninne som delte rom. Olsen fikk et visst innblikk i ungjentenes liv. Ikke minst fordi han ble en slags budbringer om de utallige telefonoppringningene til Sylvia, som kom inn på hans grå fasttelefon med nummerskive. Oppringningene dreide seg mest om politiske ting, men hybelverten trodde nok innimellom det var unge beilere – som det utvilsomt også var.

Til møtene på Hamar fikk Sylvia skyss av Trysils ordfører gjennom mange år, Arvid Nyberg. Alt på dette tidspunktet var partifellene med på å støtte unge Brustads politiske utvikling. Det ene tok det andre. Hun påtok seg ett verv, skjøttet det på en god måte, ble foreslått til nye posisjoner og verv, takket ikke nei, viste gode takter også der. Hun deltok naturligvis i skolevalgene, men likte ikke formen. Det er de kjappe replikkers mesterskap, mens hun selv følte hun behersket bedre de litt lengre resonnementer.

Sylvia ledet Engerdal AUF fra 1983 til 1986, fra hun var 16 til hun var 19 år.

I hennes tid som lokallagsleder vant Engerdal lokallag en vervekampanje og hadde til sammen 100 medlemmer. At det er mulig i en kommune med 1400–1800 innbyggere forteller sitt om Ap’s oppslutning i dette området. Premien var å bli med AUF-leder Egil Knudsen på et besøk til AUF-laget i Kristiansand. Målet var å inspirere andre lag til å være like flinke med verving av medlemmer.

Turen var interessant på flere måter. Hun ble kjent med AUF-leder Knudsen som hadde mye kunnskap og erfaring å øse av. Dessuten fikk hun en tur som strakk seg utenfor hennes normale radius. Hun reiste først til Oslo, hvor hun møtte Knudsen. Sammen tok de toget til Kristiansand. Ingen reise ut i den store verden, men nok til å se forskjeller på husstørrelsen på hjemstedet og i distriktene hun reiste gjennom.

Som AUF-leder kom hun inn i et miljø med svært gode rådgivere. AUF er ved siden av å være en politisk ungdomsorganisasjon også en skole i politikk. Medlemmene kurses i arbeiderbevegelsens historie, tillitsvalgtes rolle og oppgaver og ikke minst i tale- og møteteknikk. Hver helg i en lengre periode var Sylvia på helgekurs på «Raudkolla», ei hytte i Vangsåsen. Der øvde de unge AUF-erne seg på å lede møter, drille hverandre i arbeiderbevegelsens historie. Der fikk de møte fylkets store Ap-skikkelser, som Odvar Nordli, Anne-Lise Bakken, Kjell Borgen og Sigbjørn Johnsen.

Den mest prominente foredragsholderen Sylvia hadde i AUF-sammenheng var Einar Gerhardsen. Han skulle være «sensor» på et av kursene som ble holdt på LO-skolen i Sørmarka utenfor Oslo. Oppgaven var å skrive en tale, framføre den og så få tilbakemelding fra kyndig hold, i dette tilfellet landsfaderen. Einar Gerhardsens milde dom over Sylvias bidrag var: «Talen var veldig bra, men du må forsøke å snakke litt saktere slik at alle hører og skjønner hva du sier.»

Som lokallagsleder inviterte Sylvia den nyvalgte lederen av AUF sentralt, Jens Stoltenberg, til å holde 1. mai-tale. Jens skulle først holde tale på Koppang og deretter i Engerdal. Stoltenberg husker dagen godt. Det snødde, som det ofte gjør på disse trakter – også 1. mai. Etter at de to talene var holdt, var det fest på lokalet, i et lite samfunnshus, hvor det var en svær gryte med lapskaus og dype tallerkener. Med øl og brus og kanskje også litt hjemmebrent. Det var stor stemning. Og dans, ikke minst. Sylvia var 18 år og glad i å danse. Det ble festet til langt på natt. Etterpå overnattet Stoltenberg hos Sylvias onkel og tante. Morgenen etter hadde maiværet kommet. Sola skinte og snøen smeltet. Sylvias mor drev på denne tida en liten kafé. Der fikk de frokost, egg og bacon.

Mange ville kanskje trodd at den unge mannen fra Oslo Vest ble møtt med ørlite grann skepsis av bygdefolket. Jens Stoltenberg kom fra en annen kultur. En universitetsutdannet mann med akademikerforeldre, som definitivt tilhørte hovedstadens middelklasse. Men partisympatisørene i Engerdal var beæret over besøket. Stoltenberg holdt en flott tale og ble veldig godt mottatt.

Besøket bidro til at Stoltenberg fikk bedre innblikk i Sylvias verden og i forholdene i hennes del av landet. De fikk god kontakt som bare ble styrket gjennom årene. De møttes i mange sammenhenger etter talen i Engerdal. Selv om Stoltenberg er sju–åtte år eldre enn Sylvia, var de flere år samtidig i AUF. De møttes også på sommerleir på Utøya ved flere anledninger. Der ble den politiske horisonten utvidet ytterligere. Sommerleiren har i alle år hatt deltakere fra hele landet. Foredragsholderne var ofte politiske kjendiser som de fleste ungdommene bare hadde lest om i avisen.

Som lokallagsleder inviterte Sylvia også fylkessekretæren i AUF i Hedmark, Arvid Libak, til bygda. Det var like før jul i 1983. Libak hadde vært en god støttespiller for lokallaget, og hun mente han fortjente en avskjedsgave før han avsluttet sitt verv som fylkessekretær for å dra videre til Finnmark. Libak ble mange år seinere politisk rådgiver og statssekretær for henne i Helse- og omsorgsdepartementet. Seinere ble han statssekretær i Nærings- og handelsdepartementet.

Om lag et år etter at han sluttet som statssekretær i Næringsdepartementet, mistet Arvid kona si, Grete, som døde av kreft. Hun var også venninne av Sylvia. Seinere opplevde Arvid alle foreldres mareritt da hans datter, Ina Rangønes Libak, ble skutt under massakren på Utøya. Hun ble truffet av fem skudd, men overlevde på mirakuløst vis, ikke minst takket være et profesjonelt helseteam og en utrolig innsats fra AUF-ere som gjorde alt de kunne for å redde livet hennes. Hun kom seg relativt raskt på beina og har nå sin egen blogg hvor hun har beskrevet uhyrlighetene på Utøya den sommerdagen. Ina gjorde sterkt inntrykk under rettssaken gjennom sitt vitneprov om uhyrlighetene og livskampen og ved å vise hvordan hun hadde taklet traumet og livet etterpå, blant annet ved å gi arrene etter de ulike skuddene navn. Sylvia har hatt jevnlig kontakt med Ina siden hun var liten, men spesielt mye etter 22. juli. Og Ina har fulgt spent med på arbeidet med denne boka.

I 1987 skulle Sylvia delta i Einar Gerhardsens begravelse. Det var et stort arrangement med faner og flaggborg. Rune Gerhardsen har skildret seremonien på en gripende måte i boka «Du er faren min likevel».

«Det ble en storslått forestilling. Først samling i Rådhuset, med de kongelige til stede, og hvor statsminister Gro Harlem Brundtland holdt hovedtalen. Så en høytidsfull prosesjon gjennom byen. I stille verdighet ble båren trukket gjennom de av byens gater som hadde rammet inn så mye av Gerhardsens liv. Ut av Rådhuset, forbi Stortinget, med Slottet i andre enden av gata, og så inn til Youngstorget, der LO-lederen talte. Torget var absolutt fullt. De fleste hadde utallige ganger hørt ham fra talerstolen. Nå tok de avskjed», skrev sønnen Rune.

Den 19-årige Brustads deltakelse var en tilfeldighet. Det var egentlig nå avdøde Kjell Borgen som skulle representere Hedmark under prosesjonen. Men han var forhindret fra å delta på øvelsen dagen i forveien. Og det var et absolutt, ufravikelig krav fra Martin Kolberg som hadde det praktiske ansvaret for seremonien. Han understreker at Einar Gerhardsens begravelse var en partibegravelse, som partikontoret hadde regien på, hundre prosent. Øvelsen gjaldt fane- og flaggborgene. De ble trent veldig godt. Kolberg var veldig streng på opplegget. Han måtte være helt sikker på at de som skulle bære fanene var trenet og visste hva de skulle gjøre. «Det var den militære straffelov som gjaldt.» De trente dagen før. Hvert fylke skulle bære sin fane.

Paradevogna til begravelsesbyrået Jølstad skulle brukes. I utgangspunktet hadde ikke byrået en passende bil. Det skulle være en åpen bil og en slik fantes ikke i hele Norden. Derfor skar de av hele toppen på begravelsesbyråets store bårevogn på Strømmen mekaniske verksted. Bilen ble trukket med rød fløyel innvendig. Kolberg var veldig nervøs for opplegget og usikker på om det ble for mye. Men han fikk familiens aksept for det. Av Utenriksdepartementets protokollavdeling ble Kolberg gjort oppmerksom på at noe liknende ikke hadde skjedd siden de begravde kong Haakon og Fridtjof Nansen. Da svarte Kolberg: «Ja, akkurat. Det stemmer bra.» Etterpå var det ikke mer snakk om den saken.

Opprinnelig hadde Sylvia Brustad tenkt å bli journalist. Som et første skritt mot en slik karriere fullførte hun den toårige journalistutdanningen ved arbeiderbevegelsens folkehøgskole på Ringsaker.

Å være journalist og politiker er to uforenlige roller. Ved en eller annen korsvei måtte hun gjøre et valg. Det har mange andre journalister og politikere gjort. I AUF-sammenheng var hun ofte sammen med den kjente TV2-journalisten Stål Talsnes fra Tynset. Og i de fleste større politiske redaksjonene i riksmediene er det journalister med bakgrunn fra ulike partier. Det blir sett på som en god og relevant bakgrunn. Man forstår de politiske prosessene, og kjenner dessuten mange politikere på ulike nivåer som kan være gode kilder.

Tidligere hadde avisene ofte nær tilknytning til partiene. Svært mange av dem var startet av partiene de hørte til. Dagbladet var opprinnelig Venstre-avis. Dagsavisen (tidligere Arbeiderbladet) var Ap-avis. Tidligere, nå avdøde redaktør i Aftenposten, Egil Sundar, ble på et debattmøte i Oslo Journalistlag midt på 1980-tallet spurt om ikke Aftenposten var en Høyre-avis. Da svarte Sundar suverent: «Jeg kan bekrefte at Høyre deler mange av Aftenpostens oppfatninger».

Dette var ikke veldig lenge før unge Brustad iførte seg journalisthatten på Ringsaker. Men Sylvia var seg bevisst rollekonflikten. Det andre året på medielinja ble elevene drillet i radiojournalistikk. Blant annet ved å drive Radio Ringsaker. Abortdebatten hadde på denne tida blusset opp igjen. Og studentradioen hadde invitert den bibeltro redaktøren av avisa Dagen i Bergen, Arthur Berg, som mellom mye annet mente at EU var «dyret i Åpenbaringen». Temaet i Ringsaker studentradio var abort. Sylvia var programleder.

Hun erkjenner at hun gled ut av rollen som nøytral journalist. Spørsmålene hennes var mer enn spørsmål. De inneholdt en betydelig grad av argumentasjon og var uttrykk for klare meninger. Det ble en frisk debatt, men Sylvia fikk ikke kritikk. Sannsynligvis fordi det var de færreste på Hedmark som hadde sans for Bergs meninger. Men for sin egen del merket hun seg det problematiske med rolleblandingen.

Som på alle folkehøgskoler er det sosiale miljøet intenst. De unge elevene lever tett på hverandre og mange knytter sterke vennskapsbånd i denne tida. Blant annet ble Sylvia venn med Kristin Veskje og seinere fadder til hennes sønn Haakon. På Ringsaker var det også et intenst politisk miljø, så det var rikelig anledning til å drøfte rollene.

Sylvia var imidlertid fast bestemt på å videreutvikle seg som journalist og hadde tenkt å søke seg inn på Journalisthøgskolen. I mellomtida jobbet hun i partiorganet Aktuelt Perspektiv og i LO-Aktuelt.

Hun rakk aldri å komme inn på Journalisthøgskolen. For allerede som 22-åring ble hun overraskende valgt inn på Stortinget.