Dina Rubina

På solsiden av gaten

Oversatt av Ingvild Broch, MNO

Dina Rubina

På solsiden av gaten

Oversatt av Ingvild Broch, MNO

Første del

… for et hvert engstelig menneske er hjembyen noe lite hjemlig, et sted for minner, vemod, smålighet, skam, fristelse, forgjeves bruk av krefter.

Franz Kafka:

Brev til frøken Minze E.

Jeg hadde nesten glemt den byen, den var tegnet opp av min uvillige hukommelse som et landskap – av regndråper på glass.

Jeg husker ikke gatenavnene. Forresten er sikkert alle sammen omdøpt. Og jeg liker ikke, har aldri likt disse leirgjerdene, teglsteinssmugene i Gamlebyen, de nye marmorslottenes fyrstelige prakt, de brede avenyenes imperiale omfang. Min ungdom flakket omkring i disse smugene, plystret i disse avenyene – og forsvant.

Av og til i søvne befinner jeg meg i et gatekryss jeg husker vagt og gjetter bedrøvet på hvor det befinner seg, forsøker omhyggelig å huske veien til markedet der redningen fra denne skammen venter på meg.

Jeg husker ikke ansiktene til skolekameratene, og når en ukjent person kommer bort til meg under en av mine opptredener i San Francisco eller Hannover og sier med et altfor regelmessig, altfor hvitt smil: «Du husker da Uspenskij-skolen?» Så husker jeg ikke, husker ikke, husker ikke!

Hvorfor skjer det da stadig oftere at når jeg kommer hjem fra Haifa eller Asjkalon, stiger på bussen min i Jerusalem og distré rekker bussjåføren en krøllet 20-rubelseddel, sier jeg dumpt:

«Til Tasjkent?»

1

Etter et langt og heseblesende gjestespill kom moren uventet tilbake, og da hun fikk høre om stefarens utroskap av naboene, gikk hun av gårde med kjøkkenkniven for å drepe ham. Hun påførte ham tre dype sår – skal man ta livet av noen, får man gjøre det ordentlig! – og åkte inn i fengsel for fem år …

Vera holdt akkurat på å lese «Kong Ødipus» den dagen. Den åpne boken ble liggende på kjøkkenbordet med kunstlærryggen opp, som om den strevde med å reise seg opp fra alle fire  … Så alt viste seg å passe godt til temaet. Selv om det ikke resulterte i et skikkelig mord. Onkel Misja, stefaren, flyttet lenge fra sykehus til sykehus, men ble ikke ordentlig frisk, han trakk på det ene benet, lutet mot venstre, støttet seg med en kjepp. Og hostet i neven …

«Han råtner opp,» sa moren, den fordømte morderen.

Selv satt hun hele straffen ut fra første til siste dag, og da hun kom tilbake, hadde Vera allerede fylt 20.

Og der har dere hendelsene i et nøtteskall …

Hvis jeg skal fortelle alt fornuftig og detaljert, så må jeg grave i dette livet fra alle sider: både fra begynnelsen og fra slutten og midt i. Og hvis jeg skal grave samvittighetsfullt, så vil det komme frem ting som man ikke blir glad for. For hvilken side viser en skjebne til fremmede? Et referat. En overskrift  … I en annen ser man inn og rygger forskrekket tilbake: Hvem har lyst til å krype med bare armer inn i dette høyspente livets elektriske ledningsnett?

* * *

Hun kom stille tilbake: ringte på døren med to usikre pling, og da Vera åpnet, begynte tårene å trille, og hun satte noen like usikre kyss på datterens kinn. Hverken det ene eller det andre var karakteristisk for henne.

«Er hun blitt fredelig eller hva på det offentliges matskvip?» tenkte Vera.

Av en eller annen grunn gikk moren ikke inn i stuen, men ut på kjøkkenet; Sokratus, en velholdt herremann, estet, med platinafargede bakkenbarter, fulgte etter henne i urolig trav, fjeset fortrakk seg av den forferdelige stanken av fengselets jammerdal.

Moren sank ned på en krakk, trakk langsomt tørkleet av hodet, (hun er blitt grå, den furien, noterte Vera seg,) og sukket mykt, med tårer i stemmen:

«Ja, ja, så er mammaen din kommet tilbake til deg.»

Vera lente en spiss skulder mot dørkarmen, iakttok henne taus. Først etter disse ordene, rettere sagt etter den vakre blottleggingen av det grånende hodet, forstod hun at nå ble scenen «Mors hjemkomst» utspilt, og hun smilte ironisk for seg selv.

I mellomtiden så moren seg allerede rundt på kjøkkenet med et annet, det skarpe blikket sitt, sparket en utslitt tå på sandalen sin borti en bit av en kullstift på gulvet:

«Du driver med klattmalingen fremdeles … På din alder var jeg helt krumrygget.»

«Å morn, mor!» utbrøt datteren som om hun omsider kjente igjen den andre. Og strøk smilet bort fra leppene. «På min alder var det vel svartebørs du var oppslukt av.»

Den andre løftet lyse gaupeøyne mot henne: Har dere sett et fugleskremsel? Det står der, en mager stang, en gammel trøye tilgriset av maling, dystert blikk, hånlig. Hun er blitt voksen. Selvstendig!

De så på hverandre og forstod at nå skulle de bo i denne leiligheten, begge to, ustyrlige. Ansikt til ansikt.

* * *

Jeg skal forresten ikke stanse opp her lenge. Skal ikke stenge for dem med min person selv om jeg er forfatteren, eller rettere sagt en av de mindre viktige personene i bakre rekke av statister. Jeg sang alltid alt i koret også, i andre rekke. Dere husker selvfølgelig disse korene, som aldri tidde stille, i distriktets skolekonkurranser? Hvis ikke, skal jeg minne dere på det:

Man ble stilt opp i to lange rekker på scenen. Stivpyntet: hvitt oventil, svart nedentil, hjørnene på de røde tørklærne, som ellers ble tygget på, omhyggelig presset med hvesende strykejern …

Annen rekke står på lange benker fra gymsalen, de hverken rører seg eller puster, for én gang, da foten på benken var brukket, hadde alle sammen, samtidig og skjevt, ramlet ned på tregulvet på scenen som dominobrikker ut av esken sin.

Rett linje! Skotuppene litt fra hverandre. Se på taktstokken! De trakk godt inn mer av den svette luften i salen, og …

Nå hever kordirigenten hendene som om hun gjør seg klar til å deise albuene inn i usynlige personer på begge sider. Taktstokken til dirigenten skjelver og venter. Ved klaveret sitter Klara Nukhimovna: hvite kniplinger på den stivete blusen, rennende nese, fettbulk på halsen … I den sorte skinnende flaten på det åpne flygellokket skjelver speilbildet av det sammenkrøllete blondelommetørkleet hennes som en skadet liten due.

Og så – åpningen som brusende aprilvann!

Et blaff av opptakten: De setter i gang langsomt og ettertenksomt …

Grenene kles med vårens løv …

Fuglene synger og gresset spirer,

Hele verden feirer fødselsdagen …

Lyden stiger, blodårene på halsen til dirigenten trekker seg sammen …

Til vårt store lands … store sønn …

Og så stemte de begeistret i:

Le-e-enin …

Det var oss, altene og andresopranene, fremdeles tilbakeholdt; og så plutselig – et begeistret utbrudd fra førstesopranene:

Le-e-enin!

Det er våren …

Førstesopranene, avbryter dumdristig:

Det er vårens blomster!

Le-e-enin …

Lenin!

Samstemt jubel i ters:

Det er seiersro-o-o-pet!

Ære-være i all e-e-evighet …

Så trakk pramdragerne båtene i fellesskap:

Le-e-enin!

Vår …

Andresopranene og altene kjempet for oppriktig iver:

Vår kjære Iljitsj!

Og så kom selveste finalen, unger, finalen er vår store avslutning, ekstasen, botsøvelsen, ganningen, de vanvittige vestalinnenes vellyst i total samstemthet:

Ære være Le-e-enin!

Ære være Pa-a-artiet!

I all e-e-evighet!

Og nå  … sniker sangen seg frem fra pianissimo, folder raskt ut Gogols fugl til selvutslettende henrykkelse, griper underveis med seg den mektige sopranstemmen til dirigenten vår, hun fylles av rødbetsaft, den slår mot pannen hennes, kinnene og det monumentale brystet!

Æ-æ-ære væ-æ-ære!

Et skred av pust i taushetens glemsel.

Rasende brak av applaus under ledelse av juryen.

* * *

Omtrent en uke var det stille. Moren rørte ikke Vera, holdt utkikk. Sant nok, første kvelden datteren var borte, gravde hun frem alle lerretene, blindrammene, penslene og eskene med rødt og hvitt tegnekritt og veltet det ut på gulvet i det vesle åttemeters rommet, der Vera vanligvis sov.

Det store rommet, som oste av terpentin, lakk og maling, regnet datteren som atelieret sitt, og på bakgrunn av det hadde hun forvandlet det til et grisehus, hun høvlet til og med bord til blindrammer der inne. Moren skurte, luftet, vasket og hengte opp de gamle gardinene som hadde ligget og slengt på en stol i hjørnet, (hun fikk visst ikke nok lys, det lange rekelet!) og for ordens skyld satte hun opp en slags liten slå, ikke en stabburslå, det var tross alt datteren hun skulle bo sammen med, ikke et fremmed menneske.

Da Vera fikk se dette, sa hun ingenting: Når alt kom til alt, måtte jo moren bo et sted. Synd bare med stillebenarrangementet, moren hadde demontert det. Granateplene, som var så gamle at de var blitt til stein, hadde hun kastet, og den elegante, mørke bronsekrukken hadde hun tørket støv av med en fille, som hadde tjenestegjort som kirsebærrød bakgrunn for stativet, og flyttet til vinduskarmen.

«Å din gamle megge,» tenkte datteren godhjertet, «jeg har ventet en uke på at den skulle dekkes med støv så den ikke skulle skinne for mye.»

Generelt var Vera fredelig innstilt, dystert og fredelig. Om kveldene satt hun på rommet sitt og tegnet selvportrett i timevis, snart vendte hun blikket mot speilbildet av seg selv i det skarpe skåret av det som en gang hadde vært et stort og flott speil. Av og til kledde hun av seg til beltestedet (en aktmodell stod ikke i forhold til hennes studentøkonomi), og med like konsentrert skarpt blikk som var det en fremmed, målte hun seg opp i speilet: rette skuldre, spedt ungpikebryst, magen trukket inn …

De første dagene mens moren fremdeles spilte rollen som «den hjemvendte mor», forsøkte hun å snakke fortrolig, det vil si hun stakk nesen sin inn i saker hun ikke hadde noe med, kom med idiotiske råd eller ga seg plutselig til å fortelle hjerteskjærende fengselshistorier. Men provoserte et par ganger frem bitende kommentarer fra datteren og trakk seg tilbake.

Datteren slapp henne ikke inn i sitt merkelige, men tilsynelatende vellykkede liv. Men mellom dem stod fremdeles den undermåls fyren som et fyrtårn av levende bebreidelse, han som bare hadde fått nettopp det han bad om …

Vera holdt akkurat da på å avslutte en periode med langvarig svermeri for hatha-yoga; hun stod ikke lenger på hodet om morgenen og brukte ikke halvannen time på posisjoner fra den tiden da hun ganget de halvannen timene med syv (en uke), og så med 30 (en måned) og forestilte seg hvor mye av tiden hennes denne udødelige læren slukte. Hun tenkte at halvannen måned var en ganske fet bit av hennes uomtvistelig dødelige liv, morgenøvelsene for fullkommengjørelse av seg selv sluttet hun med, men fremdeles var hun overbevist om at når hun lukket øynene og fremkalte en grønn sirkel i fantasien, kunne hun konsentrere seg og slukke alle uønskede følelser med viljestyrke, for eksempel raseriet når hun så slåen på døren som den gamle fengselskomedianten hadde satt opp.

Fra det tidspunktet da moren kom tilbake, måtte Vera fremkalle den grønne sirkelen i fantasien ganske ofte, og hun begynte å bli redd for at hele hennes liv nå kunne gå med til sammenhengende grønne sirkler: Moren fikk seg jobb som vaskekone i et byggefirma, og litt etter litt fikk hun farten opp: kjøpte seg ungarske joggesko, tok permanent og begynte å farge leppene.

Vera var på vakt, som en innbygger i en fjellandsby ville vært hvis han plutselig fikk se at det steg opp røyk fra en for lengst sluknet vulkan.

Og riktig nok, fem dager senere, om kvelden kom moren brasende inn, ivrig og energisk. Hun slo inngangsdøren opp på vidt gap: Bak henne trampet to mannfolk tungt oppover trappen med kasser på skuldrene.

«Rakhim, kom hit du … Rakhim, du trenger ikke streve slik,» kommanderte moren. «Kolja, legg det rukkelet der her … Forsiktig, så ikke noe knuser! Slik ja.»

Vera kom ut av rommet sitt og så taus på den travle flyingen. Kolja og Rakhim løp ned to ganger til, bar opp seks spann med importert maling.

«Rakhim, var dette alt? Måtte gud gi dere god helse, gutter, dere har virkelig hjulpet til. Vær så gode!» Med en mine som en kjøpmann som flotter seg etter en skikkelig fest i kroen, trykket moren en trerubel i hånden til Kolja.

«Men Katja da,» pep Kolja, klaget bebreidende. «Vi har da jobbet og slitt.»

«Kolja!» Moren hevet brynene forbauset og kjærlig. «Hvor er gud da?» og hun slo håndflaten mot hans unge, faste bryst. «Her er gud! Det er i oss han er.»

Vera kremtet og strakte seg til og med litt fremover for ikke å gå glipp av Koljas reaksjon på gudsbeviset. Det med gud det var en helt ny vits, kanskje hun hadde plukket det opp hos noen i fengselet. Men til tross for sin unge alder og sannsynligvis helt ateistiske syn på verden, ble Kolja forlegen og liksom bleknet. Stakkaren visste ganske enkelt ikke at det var umulig å presse en ekstra kopek ut av moren, ellers ville han ikke tatt opp et så urimelig spørsmål.

Da karene var gått, tok Vera kassene i øyesyn. Det var en tsjekkisk kakkelovn i dem. Vera kunne absolutt ikke få seg til å tro at moren hadde bestemt seg for å pusse opp leiligheten. Altså måtte hun ha gjenopptatt sin gamle virksomhet, den fandens spekulanten.

«Savner du køyesengene?» spurte Vera.

Moren ble fornærmet, ikke over ordene til datteren, men over tonen – den var rolig. Denne roen gjorde henne rasende.

«Hold kjeft, din klin gærne akvarell!»

«Å, du åker vel inn …»

Moren rynket brynene opphisset:

«Hvem skal ordne det, ikke du vel?»

«Jo da, jeg!»

Vera svarte helt uventet for seg selv, og plutselig forstod hun at hun kunne få henne satt fast. Det kunne det være vel verdt. Hun måtte bare ikke bli sløv av grønne sirkler for sitt indre blikk.

Moren holdt på å bli kvalt av raseri:

«Du? Du! Du skal få meg satt inn, din fillete malerkost?» Og tilføyde noe langt. Og tilføyde enda noe.

«Å, dette diktet har vi hørt før,» svarte Vera uberørt, snudde seg og gikk inn til seg selv.

Men hun rakk ikke å lukke døren bak seg, moren spratt opp og slo datteren hardt med knyttneven, mellom skulderbladene.

Vera ga seg ikke inn på noen slåsskamp, behersket seg selv om en bølge av varmt blod skylte mot hjertet som en gjallende brenning lenge etterpå. Og hun begynte ikke å fremkalle sirkler i fantasien heller.

Hamret bare fast med stille, iskaldt raseri:

«Løfter du labben mot meg en gang til – skal du komme til å angre bittert.»

* * *

Og så var det i gang … Ikke livet, men en krig mellom to verdener.

Først dukket distriktets politiinspektør opp, en streng, lyshåret ung mann, ikke mye eldre enn Vera. Han kontrollerte dokumentene og ba henne gjøre seg kjent med anmeldelsen. Uten særlig interesse lot Vera øynene fare raskt gjennom hjelpeløse setninger, skrevet med en kjent, driftig hånd, og ble oppgitt: Moren var på krigsstien. I anmeldelsen ble det meddelt at borger V. Sjtsjeglova fra leilighet nr. 15, en person uten faste gjøremål, en døgenikt med kranglevoren natur og amoralsk oppførsel, utsetter hele huset for stadig skandale, fyll og bannskap. Derfor er det en innstendig bønn fra alle beboerne til arbeiderne på politistasjonen: Vær så snill og flytt borger V. Sjtsjeglova ut av leiligheten der hun regelmessig håner sin mor som har ødelagt helse. Papiret var undertegnet: «Gruppa av naboer vil ikke prottestere å bekrefte». Videre stod morens underskrift med energisk og uforståelig håndskrift og tillegget: «og har grisa til hele leiligheten.»

Vera brettet arket nøyaktig i to, ga det tilbake til den lyshårete politiinspektøren og sa:

«Stikk innom, så skal du få litt saft, med aprikoser.»

Politiinspektøren rynket pannen og kom inn. Vera helte opp et stort krus kompott til ham og skar en bit av en pirog med egg og løk. Altfor ofte hadde hun vært nødt til å holde diett, spesielt i de månedene når hun hadde kjøpt materialer i kunstbutikken for nesten hele lønnen – lerret, papir, blindrammer, lakk. Så hvis det plutselig var en ekstra tirubelseddel tilgjengelig og hun fikk noe så sjeldent som kulinarisk inspirasjon, så syntes ikke Vera det var dumt å stå halvannen times tid ved komfyren for så å tilbringe kvelden alene i nytelse – med en bok, mens hun gasset seg med biter av en kotelett stekt med løk og poteter mens hun nippet små slurker kaffe, skikkelig traktet, slik Stasik hadde lært henne, den hadde kokt opp med skum to ganger.

«Hvorfor klarer du ikke holde fred med naboene?» spurte politiinspektøren strengt.

Sannsynligvis ønsket han å oppveie sin liberale overbærenhet med saftdrikking hos jenta han skulle kontrollere med å være streng.

«Naboene er bra mennesker, de,» svarte Vera. «Og papiret er det moren min som har skrevet.»

Gutten ble svært overrasket, sannsynligvis hadde han først nylig fått plikter som politiinspektør, eller kanskje hadde han ganske enkelt vokst opp i en anstendig familie. Han sluttet til og med å tygge. Tok av seg luen, tørret en rød svettestripe av pannen med et lommetørkle:

«Merkelige saker … Hvorfor i all verden?»

«Hun har bare en slik uforsonlig karakter,» forklarte Vera. «Du må ikke bli lei deg! La meg få tegne et portrett av deg? Så flott ansikt du har, øyenbrynene dine er så sterkt formet.»

Politiinspektøren berørte forlegent de buete øyenbrynene som borger V. Sjtsjeglova hadde rost, skjøv det tomme kruset fra seg og sa:

«Nei, nei, en annen gang. Takk.»

Han tok leiligheten i øyesyn, gikk inn på rommet til Vera, tittet oppmerksomt på lerretene på blindrammer som var stilt opp langs veggene, store pappomslag, esker med pastellfarger og rødkritt, et lite, ledig område med staffeli ved vinduet og en brisk som opptok nesten en tredjedel av rommet …

«Ja-a … Du har det trangt her.»

Han tidde og la til:

«Det snakkes – om kunst, kunst! Kunstnere … Men jeg ser nå at det er ikke så helt rent arbeid du har.»

«Ikke du heller,» Vera smilte ironisk.

Da han alt stod på dørterskelen, sa han bekymret:

«Godt at jeg ikke gikk til naboene først. Kanskje vi skal innkalle henne til stasjonen, oppdra henne litt?»

«Det er ikke nødvendig, jeg kan ordne opp selv.»

Og hun forklarte ironisk:

«Det er talentet hennes som presser på, om du forstår? Hun har talent, men ikke utdanning, og livet har vært vanskelig – krigen, blokaden … slektningene døde, alle sammen … Hvis hun hadde fått utdanning i tide, kunne hun blitt noe stort. Kanskje finansminister, kanskje genial skuespillerinne …»

Om kvelden sa hun til moren:

«Det er altså slik at jeg ikke kommer til å ligge i rettssak med deg eller la meg kaste ut. Til det trengs det tid og inspirasjon, og alt dette trenger jeg til noe annet. Hvis du ikke vil leve normalt, så la oss bytte leilighet.»

«Hva for noe!» Moren smilte oppbrakt. «Jeg har ikke tjent til leilighet for å strø pengene for vinden!»

Om hvordan hun hadde tjent til denne leiligheten, gikk det fremdeles sagn i bysovjetets politiavdeling. Og lenge etter den hendelsen kunne en av funksjonærene fremdeles snu seg til en annen midt i et møte, smatte med tungen, blunke og hviske:

«Adyl Nigmatovitsj, jeg husker det som det var i går: For en kvinne, hva? Har du sett de brystene, reneste glassepler av beste årgang!.. Hva tror du, ville hun virkelig hoppet fra fjerde etasje?»

«Oi-oi,» Adyl Nigmatovitsj rynket pannen. «Dumskap! Hun kvinne bare ukultivert banditt, ikke noe anna. Hva for kultur? Gå ut naken på balkong, sette datter på gelender … Skrike jeg hoppe; slippe datter! Grisja, tenke deg om – hvorfor bysovjet trenge slik skandale? Bedre hun sitte i den leilighet, gale kvinne!»

«Jeg skal få deg ut herfra helt gratis, sammen med bildene, Det skal gå så det suser rundt ørene på deg!»

«Jeg burde male et portrett av deg, ditt beist,» tenkte Vera. «Moren var veldig malerisk med fargerikt tørkle på rødfarget permanent, i den oransje genseren … Hun burde plassere henne ved vinduet så lyset kom fra venstre, bakgrunnen ville være dempet, kanskje gråblå. Da ville ansiktet få en skinnende, grønnaktig skygge i tillegg til det røde, skarpe … Slik … Lyset fra vinduet ville gjøre den opplyste delen av ansiktet kaldere enn den mørke. Men der ville refleksen av de varme skyggene fra tapeten komme. Hm.. slik ja … akkordene av grønt og rødt må gjentas i klærne … ja … og med dumpere gjenklang på stolryggen … og da vil sentrum bli fylt av energien fra disse to fargene som det maleriske stoffet i portrettet oppstår av …»

Vel, hvorfor ikke leve som folk?

Høyt sa hun:

«Pass deg så du ikke blir fornærmet.»

Moren satte i en teatralsk latter.

2

Av den store og høyrøstede Sjtsjeglov-familien – som bestod av hele tre unger pluss mor og far, pluss tante Natasja med sønnen Volodja, og alle levde fordragelig og hektisk på to rom i en fellesleilighet på Fjerde linje på Vasiljev-øya altså – av alle Sjtsjeglovene var bare åtte år gamle Katja og broren Sasja fremdeles i live etter blokaden.

Sasja ble ikke innkalt til hæren fordi han hadde epilepsi.

De ble evakuert til Tasjkent. Og her tok den usbekiske kvinnen Khaditsja Sasja og den døende Katja til seg på balkhanaen.

* * *

«Å nei, kjære, søte Dem, alt dette skjedde ikke så fort! Og i det hele tatt så skjedde det ikke på grunn av mennesker, men på grunn av epokens vanvittige krater, som sugde oss alle inn i en slags gigantisk stivnet vom av gru, sult og krigskaos …

De får unnskylde at jeg er så kontant og kommer med kritikk med en gang. De sa at De samler erindringer fra tidligere beboere i Tasjkent, ’stemmer blåst bort av vinden’ slik De uttrykte Dem – vel, og jeg ble glad. Selv om jeg bare var i Tasjkent i min barndom, som evakuert, og senere vendte tilbake til Saratov, så mener jeg at også jeg har rett til å ’la min stemme bli hørt’. Så jeg sender altså et opptak …

… Jeg husker et og annet fra den tiden selv om jeg bare var guttunge – enkelte bilder altså. Tenk Dem at en million lusete, fillete, rømte folk velter ut i en asiatisk by. Tog etter tog kommer til jernbanestasjonen, byen tar ikke lenger imot. Og dette sprer seg langs vognene, folk sier til hverandre: ’Byen tar ikke imot … tar ikke imot … gir ikke oppholdstillatelse.’

Og likevel veltet mengder av ulykkelige mennesker ut av vognene og ble på plassen ved stasjonen, brettet ut teppene sine på bakken og satte seg, hele familier satte seg i støvet i solen. Det var ikke noe sted å gå, man måtte se seg for hvor man kunne sette ned foten … Og det ankom stadig nye, nye fillefranser streifet rundt på plassen, møtte kjente, spurte hverandre: ’Hvor lenge har dere sittet her?’ De fikk vite nytt om sine nærmeste, fortvilte … Og likevel ble de sittende.

Også mamma og jeg satt der, dag ut og dag inn – fordi det å reise videre betydde fortapelse, men i Tasjkent overlevde man, klamret seg til et slags arbeid, livet rakte frem et lite strå av håp.

Jeg husker at på denne plassen med blendende sol og tepper bredt utover lå en bevisstløs kvinne. Ansiktshuden hennes var tørr, stram og leppene gjennomskåret av dype, blodige sprekker. Noen forbarmet seg over henne og smurte leppene hennes med vegetabilsk olje, og plutselig, uten å åpne øynene, ga hun seg krampaktig til å slikke oljen av leppene …

Og enda et bilde: Mamma og jeg går bortover en gate, over hodene våre er det en tett, grønn krone med hullemønster med blendende sol. Mamma har vår eneste kryssfinerkoffert i hånden. Og rundt oss kjører guttunger på pipende sykler og roper: ’Jødeskjerring, kan du si kjerring!’ Jeg holder mamma hardt i hånden, og selvfølgelig tror jeg at hun er sterk, men det er likevel litt skummelt. På stasjonen kunne man fått seg en bærer, en kraftig kar, han ville bundet sammen alt med remmer og tau og slept koffertene til den adressen han fikk beskjed om, ville bare gått foran deg, krumbøyd under vekten av kofferter og sekker … Sammen med en bærer hadde det ikke vært så fælt å gå gjennom en fremmed by … Men vi hadde hverken sekker eller penger, derfor bar mamma kofferten selv, byttet bare av og til hånd. Hun stanset, pustet tungt mens hun sa: ’Vent litt … gå rundt til den andre hånden ’ … og vi gikk videre … Syklene beveget seg i stadig mindre sirkler, kom stadig nærmere på sine pipende, skrikende kulelager: ’Jødeskjerring, kan du si kjerring!’

Plutselig stanset mamma og skrek rasende: ’Måtte koleraen ta deg!’ … Og det likte plageåndene så godt at de lot oss være.

Markedene husker jeg selvfølgelig. Den berømte Alaj-basaren, den var en slags … Babylon! Der ble virkelig språk og dialekter blandet, svette, tårer, klesplagg, vaskefat, esler, vogner, folk … Og alt det som ble stjålet der! Hele landet manglet styring, fordømte fattigfolk krøp sammen i den kornrike, gjestfrie byen. Folk sa: ’Samara har overkjørt oss!’ Av en eller annen grunn mente de at folk fra Samara var tjueradder, alle som en. Da kinoene begynte å vise filmen ’Tyven fra Bagdad’, dukket det opp en spøkefull utbrodering: ’Mens han så på ’Tyven fra Bagdad’, rappet tyven fra Tasjkent en lommebok.’

Jeg husker en gang en tyv ble tatt på markedet. Og noen hadde alt begynt å rope på politiet, men en godt voksen kar med rødmusset ansikt og én arm sa: ’Ikke gjør det, vi ordner opp selv!’

Noen mannfolk klumpet seg sammen over fangen, og det eneste som hørtes var: skrik og knas, knas! Så samtidig, så rasende slo de! Og først senere gjettet jeg at det var kameratene som slo ham og at den enarmete, rødmussete sannsynligvis var bandeføreren, og han som var tatt ble slått av hele banden, slått nesten til døde – på den måten ble han reddet …

65 år er gått, men dette bildet står foran øynene mine som var det i går. Og i det hele tatt hvor mye har jeg ikke bak meg, Saratov, Moskva, flere titalls byer  … Og nå og for resten av livet – Marburg. Men fremdeles kan jeg bare lukke øynene, og så ser jeg klart denne vesle gaten der mamma og jeg går – de høye platankronene flettes sammen til en grønn soltunnel over hodene våre.»

* * *

Khaditsja, en liten, kvikk kvinne med et skaut knyttet over de grå, glisne flettene om morgenen, fór hele dagen rundt som en lydløs snurrebass på den hardtrampete, renfeide lille gårdsplassen.

Men Katja holdt på å dø …

Magen, tynnslitt av sult under blokaden, støtte maten fra seg. Jentungen lå på blomstrete vattepper, som var redd opp på balkhanaen, og så taus på den varme, mønstrete himmelen, som slapp regnbuefargede stråler gjennom platanbladene. Druestokker omkranset trestolpene på balkhanaen. En iherdig, lett vind rusket i de blodrøde valmuebladene på taket … Et sted på gårdsplassen rant en liten vanningskanal med klukkende, jevn lyd langs duvalen dag og natt.

Sasja satt ved siden av, holdt armene rundt knærne, lutrygget, benet, radmager han også – og gråt stille: Han forstod at Katja holdt på å dø og at han var den eneste som ville være igjen av Sjtsjeglovene, helt alene blant fremmede mennesker i denne livlige, sydlandske byen. Han slapp ingen bort til Katja og snakket stadig med henne, snudde seg bort og tørket tårene med skjorteermet.

«Og etterpå, Katja, skal vi dra ut på øyene, leie robåt. Husker du første mai før krigen? Da var to robåter for lite, tante Natasja ble igjen på stranden. Og Volodja bøyde seg så langt over rekka – etter ballongen din som drev av gårde – at vi nesten kantret, husker du? Jeg skal ro, og du kan sette deg akterut og dyppe hånden ned i vannet, vannet er mykt og varmt. Det skal vi helt sikkert gjøre, kjære Katja …»

Khaditsja kom opp på balkhanaen et par ganger, så på jentungen, ristet på hodet og mumlet noe på usbekisk. Mot kveld tullet hun støvlene til den eldste sønnen, Khikhmat, inn i hodetørkleet sitt, gikk av gårde og kom tilbake etter en time uten støvler, med begge hendene holdt hun forsiktig et halvliterglass med surmelk.

«Qizimka, katyk spise litt av piala,» sa hun bekymret og ristet den hvite, klumpete massen over i en piala.

«La henne være,» stønnet Sasja dystert, «hun bare kaster opp.»

Og da forandret ansiktet til den stille Khaditsja seg: Høyt og sint ropte hun noe på usbekisk, løftet til og med en mager, brun knyttneve, rynket og lik en tørket plomme, mot Sasja.

Forsiktig la hun håndflaten under Katjas lette hode, løftet henne litt opp og førte pialaen mot jentungen: Katja berørte den kjølige, syrlige massen med leppene, den lignet på flytende aspik av lim, men også på førkrigskefir, lydig svelget hun litt og strakte seg frem; mer!

Khaditsja tok bort pialaen, rystet på hodet: ikke mer med en gang. Hele kvelden satt hun ved siden av jentungen, lot henne fra tid til annen ta to–tre slurker.

Neste dag fuktet hun noen brødbiter i resten av melken og lot Katja spise opp melkeblandingen.

Sasja gråt ikke lenger. Han løp til vannposten etter vann, pustet på samovaren, hjalp til ved tandyren, feide gårdsplassen, og gud vet hva mer han var rede til å gjøre for denne kvinnen, for de fire småguttene hennes, også de kronisk sultne, solbrune, nærmest uttørkete. Khaditsjas to eldste sønner hadde lært reglene for russisk i skyttergravene ved Den andre ukrainske fronten, mannen var død for lenge siden.

Etter tre dager satt Katja allerede på en stor, kvadratisk supa på gårdsplassen, med de tynne bena hengende ned, ryggen støttet mot putene Khaditsja hadde dyttet inn bak, og så med taus forbauselse på de svartøyde ungenes høyrøstede lek. Språket var uforståelig, men lekene forståelige – alle sammen.

Fra den krigssommeren betydde denne byen, disse usbekiske gårdsplassene med varm, stampet jord, disse gjennomskinnelige platankronene helt opp i himmelens dyp mer for henne enn bare livet; alt dette var et liv hun hadde fått i gave.

* * *

«Det er en glimrende beslutning fra Deres side, det å skrive en roman om Tasjkent! En slik by bør ikke gå i glemmeboken. Og vet De, det å samle ’stemmer’ er veldig godt funnet på. Hver slik stemme, og det er ikke få av oss Tasjkent-boere rundt i verden, kan snakke inn en egen roman, sitt livs roman. Og jeg vil med glede snakke inn det jeg husker.

For ikke lenge siden surfet jeg på internett og kom over et sted med navnet «Alaj», og der var det et opprop fra våre samtidige: «Dere som har gått på Stalin-middelskolen for gutter, Khorezmskaja gt. 8 – svar!» «Er dere fra Tezikovka, folkens, gi lyd!» En lokal fyr tar imot bestillinger på foto. Du oppgir en gjenstand: hovedpostkontoret for eksempel … – Husker De steinløvene på den alltid gjenspikrete hovedinngangen på hjørnet? Det ble sagt at det var de eneste steinløvene i byen. For meg assosieres de med barndom fordi barnepiken lot meg sitte over skrevs på dem etter tur; de så til forskjellig side som om de var på vakt. Eller konservatoriet for eksempel, eller minnesmerket i Thälman-parken … Denne fyren fotograferer altså for noen få kopek og sender deg bildene – det er tross alt et minne. Svært gunstig! Her har man bodd i Salt Lake City 30 års tid, og om nettene drømmer man om Sjejkhantaur, om det blågrønne ornamentet på sjeik Khavendi Tokhurs mausoleum, kirkegården, tårnet på moskeen … Plassen der feiringen av usbekiske nasjonaldager foregikk, spesielt etter urazy, den religiøse fasten. Ja, Sjejkhantaur, det var en by i byen, vet De. Som Bagdad: en sammenfiltret, uendelig labyrint av smug, blindveier, en endeløs mengde av usbekiske gårdsplasser … Og hva er en usbekisk gårdplass? Det er et kompleks av alt man trenger i livet. Selve huset, med balkhana oppå. Vet De ikke hva det er? Å, hvordan skal jeg forklare det: Det både er og er ikke en balkong, ikke en mesanin, men noe som ligner på et påbygg på toppen slik at huset kan se ut som det er i to etasjer. Og takene, de var av jord, derfor vokste det opp gress på dem om våren, de første valmuene skalv som myke flammer i den friske brisen.

Gjennom gårdsplassen rant en vanningskanal, over den var det bygget en slags kvadratisk plattform av tre – ajvan eller supa – på den var det slengt en mengde kurpatsjer, små, håndstukkete vattepper. Det kom alltid råtten menneskelukt av dem, vasket ble de vel ikke, men hengt ut i solen, tørket og luftet. På ajvanen sov de, tok imot gjester, drakk te. Fra vanningskanalen trakk det kjølig på en het dag, og lyden av rennende vann virket beroligende, avslappende …

På gårdsplassen var det alltid et tilbygg, kjøkkenet, og en mursteinsovn smurt inn med leire, tandyr, i den ble det bakt brødleiver, samsa. Duften av glovarme usbekiske brødleiver er umulig å glemme, jeg drømmer om den om nettene her i staten Utah. Jeg drømmer at en ung usbeker løfter den opp med en kjepp, trekker den runde leiven ut, hauger med svidde kanter, med lett brent karve på, og midt oppå er det trykket ned en hard, sprø runding, som man kunne selge sin sjel til djevelen for! Og fra den strømmet en bølge med varm duft. Hvordan skal jeg forklare det – en moderlig duft … jeg har ikke ord! Jo, hele verden elsker denne duften!

I husene selv var det en slags lave ovner, som kaffebord. Jeg husker ikke prinsippet de fungerte etter, skal ikke lyve, men man satt på tepper på gulvet, stakk beina inn under det lille bordet og kjente varmen. Det var deilig. Og hva var det mange kokte maten sin på under krigen? På mangalka! Jeg har vært mange steder i løpet av mitt liv, mye på tjenestereise, men ikke noe annet sted har jeg støtt på et slikt folkelig aggregat. Nå skal jeg beskrive det: Man tar en gammel bøtte, og den lager man ovn av. Borrer to åpninger i sidene, den ene til ved, den andre til å grave ut asken. På toppen var det et gitter av tykk metalltråd. For at jernet ikke skulle smelte, var det lagt biter av murstein i bøtta og smurt leire på. Halve Tasjkent kokte mat og varmet vann på mangalka hele krigen …

Og så var det noe som voldte hodebry fordi de ikke var vant til noe slikt – toalettet. Et alminnelig tilbygg i hjørnet av gården, med et hull der man skulle sitte på huk, og en bøtte full av runde steiner ved veggen. Mens det hang biter av avispapir eller ark fra skrivebøker på en spiker på toalettene til russerne, så brukte altså usbekerne stein til det samme formålet … Interessant, ikke sant? Vi bar selvfølgelig med oss eget materiale til en så ansvarsfull sak. Jeg husker at jeg kom over et ark fra et gammelt blad på toalettet, der var det trykt et skadelig hvitegardistdikt, det het «Det russiske offiserskorps’ drama», og nederst på siden stod: G A. Itskins Bogtrykkeri, i Tasjkent. De voksne la ikke merke til hva de tørket seg med, vårt usbekiske vertskap langt mindre. Men jeg været noe uvanlig, forbudt. En guttunge lar seg lett lokke av det forbudte! Jeg tok med meg arket hjem … Og far lot meg virkelig få svi for det! Han brente det personlig på et stearinlys! Men det var allerede for sent: Et barns hukommelse, der flyr det mye inn. Jeg kunne allerede flere strofer utenat, men ikke hele. Tenk Dem, jeg husker fremdeles begynnelsen. Den går slik:

Kristus, høysalige, helligste, uendelige

Hør min bønn.

Hør meg, du som går i forbønn,

Send meg en død i kamp.

Til fedrelandet går ingen veier.

Folket har reist seg mot oss.

Likvognene har de kjørt frem,

Søle kastet de på oss.

I dype graver uten tall,

I hjemlige og fiendtlige egner

Sover offiserene sin evige søvn.

De falt i ærefull kamp.

Men det nådde ikke frem til folket.

Det hadde kjøpt sin frihet med vårt blod.

For å få enda flere graver

Drepte det sine offiserer.

Og så videre, jeg husker ikke mer lenger. Hva var det for et folk? Hva var det for egne offiserer det hadde drept? Når hadde alt dette skjedd? De voksne var jeg redd for å spørre: Vår egen krig var i full gang, der var både soldater og offiserer helter. Og lenge virket meningen med dette diktet dunkel for meg …

Ja, så var det Sjejkhantaur da. Der var alt vårt eget – frisørsalongene, skolene, Det juridiske fakultet, tannlegekontoret, markedet … Til og med et filmstudio – der ble det fremdeles produsert stumfilmer! Og alle levde i flokk, som var de stuet sammen. I nabohusene våre var det samlet mange avkulakiserte russere, gammeltroende, det var tatarer, armenere, jøder … Under krigen bodde det evakuerte til og med i moskéen, senere ble den lager, og da den nasjonale uavhengigheten gjenoppstod, … men det vet jeg ikke, det var etter min tid …

Ja, og så var det tehus tett i tett … Et usbekisk mannfolk kan ikke på noen måte klare seg uten tehus, det er som ’the club’ for en engelskmann. Usbekerne sitter i tehuset i tsjapanene sine – stripete og blå, vatterte kitler, med turban, broderte kalotter, og hele dagen drikker de te, svetter. Svetten fungerer som ventilator, kittelen holder på kroppstemperaturen hele dagen. Århundregamle folkelige tradisjoner – slik redder man seg fra heten. Men dessuten – og det er ikke til å komme forbi, det er også en århundregammel tradisjon! – Fra husets dypeste indre kommer alltid den karakteristiske lukten av hasjisj – anasji som de sier … Østen uten opium, pleide min far å si, er som en gnier uten lomme.

For fem år siden reiste jeg herfra, fra Salt Lake City til Tasjkent, for å se på min første skole. Jeg kjente ikke noen ting igjen! Alt var bygget om; i stedet for de sjarmerende små eneboligene i Tasjkent var det en slags kyklopiske konstruksjoner med pseudo-mauretansk eleganse: kupler, buer, gigantiske marmorplasser under en skånselsløs sol … Når du nærmer deg en slik fra avstand, så tenker du at det vel må være  … parlamentet? Majestetisk, fra en annen planet, med umenneskelige proporsjoner. Et teater med 20 000 plasser? Når du kommer nærmere, blir det klart: Det er et motehus.

Og av Sjejkhantaur, mitt Sjejkhantaur, der jeg har løpt barbent på langs og på tvers, og rundt og i løkker, slik at min «gatebane» sannsynligvis kunne gå rundt ekvator, av Sjejkhantaur er bare den flislagte moskéen igjen. Den står som en port til ingenting – til en by som ikke lenger finnes på et eneste kart.»