Anne Marie Meyer

34

Odelsjenta

Den man elsker

Det finnes ingen større kjærlighet enn den

kjærligheten som holder fast, selv når det ikke

ser ut som om det er noe å holde fast ved.

(G.W.C.Thomas)

De viktigste personene:

RAGNA HEIMVIK | odelsjente til Storli
TORGER HEIMVIK | bygdas lensmann, gift med Ragna
HALLGRIM HEIMVIK | Ragnas sønn med Øystein Volden
KRISTIN WERNER | Ragnas bestemor, tidligere gift med Anders Brenden
SEVERIN WERNER | bygdas doktor, gift med Kristin
SIGURD GILSTAD | Ragnas onkel, bonde på Gilstad
LIV GILSTAD | Sigurds kone
LARS, AKSEL, ELISE | Liv og Sigurds barn
EMBRET | fattig gutt som vokste opp på Gilstad
ANE | gift med Embret
KJELLAUG ANDERSEN | Ragnas mor, gift med Jørgen Andersen
JØRGEN ANDERSEN | gift med Kjellaug
ANDRIS ANDERSEN | Kjellaug og Jørgens sønn
HALLGEIR STORLI | Ragnas far
SELMA STORLI | gift med Hallgeir, Ragnas stemor
ØYSTEIN VOLDEN | tidligere trolovet med Ragna
AUGUSTA VOLDEN | gift med Øystein
NELLY OG ARVID VOLDEN | Øysteins foreldre
DAGMAR HALVORSEN | Kjellaug og Jørgens pleiedatter
MARTIN HALVORSEN | Dagmars bror
HILDA | tjenestejente i lensmannsgården

Slik sluttet forrige bok:

Augusta satte i å le. En kald og hard latter som fikk Ragna til å fryse på ryggen.

– Og det tror du at jeg tror på? Tror du jeg er dum? Latteren stoppet. Øynene ble to smale streker da hun fortsatte å snakke. – Hva tror du Torger sier hvis jeg forteller ham at dere har gått bak ryggen på ham?

– Du ville ikke våge. Dessuten er det løgn, det du sier. Vi gjorde ikke noe galt.

– Det tror jeg ikke Torger fester lit til. Tror du ikke jeg vet hvorfor du inviterte oss til juleballet?

– Det var din svigermor som inviterte dere, ikke jeg. Men jeg kan ikke holde dem utenfor, det vet du.

– Vi skal komme, men jeg kommer til å holde øye med dere. Du holder deg unna min mann, gjentok hun. – Jeg forlanger også at han ikke får ha noe med Hallgrim å gjøre i fremtiden. Hvis ikke forteller jeg Torger hva jeg vet. Tenk på Hallgrim. Du vil vel ikke at det skal skje ham noe?

Ragna reiste seg brått. Nå skummet hun av sinne, men en klam redsel tok tak i henne.

– Hvordan våger du å komme hit og true meg på det viset. Jeg tror det er best at du går nå. Stemmen var stram.

– Takk for kaffen, sa Augusta og reiste seg. – Det er synd egentlig, sa hun og lot blikket henge ved henne. – Under andre omstendigheter kunne vi ha blitt venner.

– Jeg skal følge deg ut, sa Ragna og gikk mot døra. Hun orket ikke høre mer.

Hilda sto med øret inntil døra og lyttet med store øyne. Hun trodde knapt det hun hørte. Det var som hun hadde trodd. Den prektige husfruen hennes hadde møtt Øystein den dagen Torger reiste til Kristiania. Det var gode nyheter. Plutselig hørte hun hastige skritt på vei mot døra. Hun skvatt til og begynte å løpe bortover gangen. Fort smatt hun inn i et annet rom, lukket døra og lente hodet mot den.

En tanke slo ned i henne. Øysteins hustru kunne bli god å ha. Hun rynket brynene. Et kaldt smil gled over leppene hennes. Augusta hadde gjort alt enklere for henne.

– Snart er du min, Torger, hvisket hun.

1

Lensmannsgården, desember 1913

Ragna sank ned på en stol da Augusta var gått. Hun knyttet hendene hardt i et forsøk på å stanse skjelvingen, men det hjalp lite. Etter en stund reiste hun seg og ga seg til å trave frem og tilbake over gulvet mens hun tenkte over hva hun skulle gjøre. Augustas trussel hadde skaket henne opp. En hard og vond knute vokste i brystet hennes sammen med en murrende uro. Hvis noe tilstøtte Hallgrim på grunn av henne, kom hun aldri til å tilgi seg selv. Det var vanskelig å tro at Augusta var i stand til å skade den lille sønnen hennes, men sikker var hun ikke. Ragna håpet at hun bare hadde sagt det for å skremme henne.

At Augusta var svartsyk hadde hun forstått da hun så henne på basaren, men det hadde ikke falt henne inn at hun kunne være direkte ondskapsfull. Samtidig måtte Ragna beundre henne for at hun våget å true henne, som tross alt var gift med lensmannen. Det måtte være frykten for å miste Øystein som hadde gjort henne slik.

Øystein kom ikke til å gå med på at han ikke fikk se Hallgrim, det var hun overbevist om. Hun måtte på et eller annet vis få varslet ham og fortalt ham om Augustas besøk og truslene hun hadde kommet med. Men ville han tro henne? Augusta var tross alt hans hustru. Men hvorfor hadde Øystein fortalt Augusta om møtet deres? Hun ristet på hodet. Brått husket hun hva Augusta hadde sagt.

– For vårt fremtidige barns skyld …

Ragna rynket pannen. Var Augusta barntung?

Brått ble det vanskelig å puste. Halsen snørte seg sammen, hun hev etter pusten og trakk luften dypt ned i lungene før hun slapp den ut igjen. Kvalmen bølget gjennom kroppen. Hun måtte ut. Ut av huset før hun kastet opp.

Hun gikk hastig mot døra og rev den opp. Ragna bråstoppet da hun så Hilda stå utenfor og se på henne med et merkelig uttrykk i de brune øynene.

– Ja, hva vil du? spurte Ragna skarpt.

Hilda svarte ikke på spørsmålet hennes, men hun stirret granskende på Ragna.

– Er alt som det skal være med deg? spurte hun i stedet.

– Hvorfor spør du om det?

– Du er så blek. Har det noe med Augusta å gjøre, kanskje? Jeg ser at du er opprørt. Hvis det er noe jeg kan gjøre for deg … Hun tidde brått da Ragna satte blikket i henne.

– Jeg har det bra. Og hva Augusta og jeg snakket om, har du ikke noe med. Har du stått og lyttet?

– Nei, hva tror du om meg? Jeg så at hun dro og så tenkte jeg at …

Ragna trakk pusten og avbrøt Hilda med en oppgitt bevegelse med hånden.

– Unnskyld, jeg var på vei inn til Hallgrim, og jeg skvatt da jeg så deg. Vi skal besøke bestemor.

– Det er jeg som skal be om unnskyldning, det var ikke meningen å skremme deg, sa Hilda og trakk på skuldrene. – Jeg kan se etter Hallgrim, du kan ikke ta ham ut nå. Det er altfor kaldt. Husk at det ikke er lenge siden han var syk.

Det var en anklagende tone i Hildas stemme, men Ragna lot som hun ikke hørte den. Hun måtte innrømme at Hilda hadde rett. Hun kunne ikke risikere at sønnen ble syk igjen. Ragna betraktet tjenestejenta. Kunne hun stole på henne? Hun hadde sagt til Torger at Hilda ikke fikk komme i nærheten av Hallgrim mer. Ragna følte seg plutselig trett og motløs, så bestemte hun seg. Hun måtte stole på at Hilda tok seg av ham, det var arbeidet hennes. Til slutt nikket hun.

– Det er greit, han sover, men det er ikke lenge til han våkner. Da gir du ham grøt. Jeg skal si fra til Olava.

– Hvorfor det? Jeg klarer da å lage grøt til ham.

– Fordi jeg sier det, og da blir det slik. Ragna var sylskarp i stemmen. – Jeg begynner å bli lei av at du motsier meg hele tiden. Hvis du ikke vil se deg om etter annet arbeid, har du å gjøre som du får beskjed om.

Hildas blikk mørknet og et par hektiske røde flekker kom til syne i det vakre ansiktet. Hun foldet hendene og møtte trassig blikket hennes.

– Ja vel, frue, mumlet hun.

– Det er bra. Hvis Torger kommer hjem før jeg er tilbake, så si at jeg er hos bestemor. Jeg må snakke med henne om juleselskapet. Be drengen om å gjøre seg klar til å kjøre meg.

Hilda nikket og forsvant ut. Ragna satte kursen mot kjøkkenet. Olava var i ferd med å ta brød ut av ovnen og eimen av nystekt bakverk slo imot henne da hun kom inn.

– Er det noe jeg kan gjøre for frua? Husholdersken smilte og la det nystekte brødet på benken.

– Jeg må besøke bestemor, hun må hjelpe meg med juleselskapet. Jeg har bedt Hilda se etter Hallgrim, men kan du holde et øye med henne? Jeg sa til henne at hun skal gi ham grøt når han våkner, men jeg vil at du skal lage den.

– Det skal jeg gjøre. Stol på meg, frue, jeg skal sørge for at hun gjør som du har sagt.

– Takk, Olava. Jeg vet ikke hva jeg skulle ha gjort uten deg.

Olava lyste opp.

– Det var fine ord, frue. Kan jeg forresten be deg om en liten sak før du går?

– Selvfølgelig.

– Vi kunne trenge et par hender til nå før jul. Hilda og jeg klarer ikke alt alene. Huset må vaskes. Vi har tatt noen rom, men det er et stort hus og dagene flyr av gårde.

– Jeg skal be bestemor om råd. Hun kjenner mange i bygda og vet sikkert om noen som vil ha arbeid.

– Tusen takk, det hadde vært fint. Jeg håper de kan begynne så fort som råd, helst i morgen, men det er vel kanskje for mye å håpe på?

– Jeg skal se hva jeg kan gjøre, lovte Ragna. – Jeg blir ikke lenge borte. Drengen kjører meg.

Ragna snudde seg og gikk ut i hallen, der fant hun kåpen, varme sko, hansker og sjal. Da hun var ferdig kledd kom Hilda inn igjen. Frostrøyken sto rundt henne som en grå, tynn gardin og feide inn i hallen og etterlot seg et kaldt gufs.

– Drengen er klar, sa Hilda kort. Hun slo armene om seg og hutret. – Det er kaldt ute.

– Takk skal du ha. Ragna nikket kort og gikk ut.

Hilda gikk tankefull inn i kjøkkenet og seg ned på en stol. Der ble hun sittende og glane ut av vinduet.

– Har du ikke arbeid å gjøre?

Den skarpe stemmen til Olava fikk henne til å skvette. Hun rødmet og møtte blikket hennes. Hilda hadde respekt for den eldre kvinnen, selv om hun mislikte henne like mye som hun mislikte Ragna.

– Jo, beklager, sa hun og reiste seg, – jeg er bare trett. Au! Plutselig kjente hun en skarp smerte i kjeven. Det varte bare et øyeblikk, før den avtok og ble liggende som en svak murring. Hilda gned kjeven forsiktig.

– Hva er det med deg? Olava stirret på henne.

– Jeg vet ikke, men det gjorde vondt. Det er borte nå, sa hun. – Jeg beklager, skal jeg hjelpe deg med noe?

Olava plantet hendene på hoftene.

– Frua sa at hun ba deg se etter Hallgrim. Det er best at du går og ser om han er våken, men ikke vekk ham hvis han fremdeles sover. La døra stå åpen så vi hører når han våkner.

Hilda knep munnen sammen til en smal strek da hun kjente hvordan sinnet tok henne, men hun voktet seg vel for å si noe. Bare vent, tenkte hun, en dag er det du som skal få ta imot ordrer fra meg, hovmodige kjerring.

– Sover han kan du begynne å pusse kobberkjelene, de må være skinnende blanke til jul.

Hilda sendte et blikk mot kobberkjelene som hang under taket. Det var noe av det mest trettende arbeidet hun kunne tenke seg, men det måtte gjøres.

– Vi burde hatt flere tjenestepiker her, sa hun og sukket. – Hvordan skal vi klare å få alt ferdig til jul? Dessuten hadde det vært koselig med flere som jeg kunne snakke med.

Olava smilte.

– Synes du det blir ensomt?

– Ja, svarte Hilda.

– Jeg har bedt frua om mer hjelp, og hun lovte at hun skulle ordne det. Gå nå, sa hun, mildere i stemmen.

Hilda gikk opp trappen og inn i rommet der Hallgrim lå. Han sov fremdeles, hun listet seg bort til sengen og ble stående og se på ham. Hun kunne ikke forstå hvorfor Torger ville ha ham i huset, han var jo ikke faren hans, men det skulle det bli en endring på når hun ble husfrue. Bare hun spilte kortene sine rett, skulle hun nok få det slik hun ville. Et smil kruset seg om leppene da hun tenkte på det Augusta hadde sagt til Ragna. Hun skulle sørge for at Hallgrim og Ragna forsvant fra huset, og det skulle Augusta hjelpe henne med.

Hilda sukket tilfreds, så listet hun seg ut av rommet, men lot døra stå åpen, slik Olava hadde bedt henne om.

Bestemoren reiste seg og kom mot henne med utstrakte armer da Ragna kom inn i den trivelige stua i doktorgården.

– Så hyggelig å se deg, men har du ikke Hallgrim med?

– Nei, jeg turte ikke å ta ham ut i kulden. Det er ikke lenge siden han var syk.

– Det var nok lurt, sa Kristin forståelsesfullt. – Men ta av deg og sett deg, så skal jeg be Dagmar komme med kaffe til oss.

Det raslet mykt i skjørtet til bestemoren da hun forsvant ut gjennom den åpne døra. Ragna trakk av seg kåpe, hansker og sjal og slengte plaggene over en stol før hun satte seg. Blikket hennes fanget en kjole i mørk lilla silke som lå på bordet. Ragna løftet den opp og kikket beundrende på den. Stoffet var kjølig og glatt mot fingrene hennes. Utringningen var tekkelig dekket med en stor blonde som bestemoren holdt på å sy fast. De smale ermene var kantet med hvite blonder ved håndleddet.

– Det er en vakker kjole, sa Ragna da bestemoren kom inn igjen.

– Ja, jeg skal bruke den på nyttårsaften. Vi skal ha stort ball her og jeg trenger en ny kjole til den anledningen. Tror du den passer? Kristin holdt opp kjolen. – Den er ikke for dristig? spurte hun og så kritisk på den.

– Langt ifra. Den kler deg. Du kommer til å bli den fineste av alle, la hun til. – Ingen slår deg når det gjelder stil og eleganse, bestemor.

Kristin la kjolen fra seg og smilte. Hun satte seg og betraktet datterdatteren.

– Det var pent sagt, men når jeg ser meg i speilet, ser jeg en aldrende kvinne. Men la oss snakke om noe annet. Hvordan står det til med deg?

Ragna svelget og så vekk et øyeblikk før hun snudde seg mot bestemoren igjen. Da hun så det kjærlige blikket, brast hun i gråt.

– Men kjære deg, hva er det? spurte Kristin forskrekket.

Ragna samlet seg, fant frem lommetørkleet og tørket bort tårene.

– Unnskyld, det var ikke meningen å gråte, men jeg hadde besøk av Augusta i dag. Hun … Ragna tidde da Dagmar kom bærende på et brett med kaffe og kopper. Hun gløttet forsiktig på Ragna da hun satte fra seg brettet.

– Takk, Dagmar, jeg skal skjenke i til oss, sa Kristin. – Lukk døra etter deg, er du snill.

Dagmar nikket og gikk ut.

– Arbeider ikke Dagmar hos din mann nå? spurte Ragna og kikket mot den stengte døra.

– Jo, men bare to dager i uka og hvis det er ekstra mye å gjøre. Drikk litt kaffe, så forteller du meg hva som er hendt, sa hun og rakte Ragna en kopp. – Du hadde besøk av Augusta, sa du, det er Øysteins hustru, ikke sant?

Ragna nippet til kaffen og nikket.

– Ja.

– Hva ville hun? Kristin tok en slurk og satte ned koppen.

Ragna sukket og klemte fingrene rundt koppen.

– Det er ikke rett av meg å belemre deg med dette, men … Hun nølte. Kanskje hun burde holde det for seg selv.

– Det gjør ingenting, hvis jeg kan hjelpe deg med noe, så gjør jeg det gjerne, det vet du. Fortell nå.

Ragna trakk pusten.

– Hun truet meg, sa hun. – Det var helt forferdelig, jeg hadde aldri trodd at hun kunne gjøre noe slikt.

Kristin sperret opp øynene.

– Hva? Hvorfor gjorde hun det?

– Fordi hun er redd for at jeg skal ta Øystein fra henne. Øystein fortalte henne at han og jeg hadde snakket sammen da Torger var i Kristiania tidligere i høst. Hvorfor han gjorde det vet jeg ikke, men hun ba meg holde meg unna ham, hvis ikke skulle hun fortelle det til Torger. Men det er ikke det verste. Hun truet med at noe ville tilstøte Hallgrim hvis jeg ikke holdt ham unna Øystein.

– Det er det verste jeg har hørt, sa Kristin og stirret forskrekket på henne. – Men tror du virkelig at hun mente det? Øystein kommer aldri til å tillate at noe skjer med Hallgrim. Jeg så hvordan han betraktet dere da vi var på basaren, han er veldig glad i dere. Du må fortelle ham dette.

– Hvordan skal jeg få gjort det? Og det er ikke sikkert at han tror meg heller. Det beste er at jeg gjør som hun sier. Jeg kan ikke risikere at noe skjer med Hallgrim. Men det er ikke bare det som bekymrer meg. Det er Hilda også.

– Hva med henne?

Ragna trakk pusten.

– Du hadde rett, bestemor, jeg ville bare ikke innse det. Hun sukket. – Det er sikkert bare noe jeg innbiller meg, men jeg har lagt merke til at hun prøver å sverte meg overfor Torger. Hun lyver om meg, sier at jeg tar meg turer ut og lar Hallgrim være alene.

– Hvorfor gjør hun det? Jeg forstår ikke …

Ragna smilte svakt.

– Hun er blitt kjær i Torger. Jeg har lagt merke til hvordan hun gjør seg til for ham. Jeg bryr meg ikke om det, men jeg er redd for at hun kan prøve å skade Hallgrim og legge skylden på meg.

Kristin så granskende på henne. Det var en dyp rynke mellom øyenbrynene hennes.

– Det er sterke anklager du kommer med. Er du sikker på dette?

– Ja, det er jeg.

– Men da må du be henne finne seg annet arbeid.

– Jeg har prøvd, men Torger nektet.

– Jaså, sa bestemoren tankefullt. – Hvorfor det, tror du?

Ragna trakk på skuldrene.

– Jeg vet ikke, men jeg orket ikke krangle med ham da.

Kristin dro på smilebåndet. Noe hardt kom over henne.

– Det er vel ganske åpenbart hvorfor han ville beholde henne, sa hun syrlig. – Hvem ser etter Hallgrim mens du er her?

– Hilda, men jeg ba Olava holde et øye med henne. Han er trygg så lenge hun passer på dem. Men det er ikke alt.

Kristin sukket.

– Tror du Torger og Hilda har noe på gang?

– Det tror jeg ikke, men om de har, så gjør det meg ingenting så lenge de holder det for seg selv, men jeg stoler ikke på Hilda. Jeg skulle ønske at jeg aldri hadde giftet meg med Torger. Det hadde vært bedre å være alene med Hallgrim på Storli. Far er heller ikke glad for det. Men Torger truet med at hvis jeg forsøkte å treffe Øystein, skulle ingen av oss få se Hallgrim igjen.

Det ble stille. Ragna falt i tanker og bestemoren sa heller ingenting.

Til slutt brøt Kristin tausheten.

– Det var mye på en gang, sa hun lavt. – Men jeg er glad for at du fortalte meg dette. Jeg vet ikke hvordan jeg kan hjelpe deg, men jeg skal holde øynene åpne. En sak kan jeg love deg. Torger kommer aldri til å lykkes med å ta fra deg og Øystein Hallgrim. Det vet han nok selv også, men han prøver å skremme deg.

– Jeg skulle ønske at jeg kunne tro det, men du vet ikke hva han er i stand til.

Kristin lente seg frem og tok hånden til Ragna.

– Det tror jeg at jeg gjør. Jeg har ikke glemt hva han gjorde mot Øystein. Men du skal ikke være redd. Hvis Hilda eller Torger så mye som krummer et hår på Hallgrims hode, skal de få med meg å gjøre.

Ragna måtte smile.

– Det er godt å høre, men vær forsiktig, så ikke Hilda begynner å lyve om deg også.

– Det må hun bare gjøre, ingen kommer til å tro henne likevel. Vil du ha mer kaffe? Kristin tittet mot den tomme koppen til Ragna.

– Nei takk, jeg må komme meg hjem. Jeg sa til Olava at jeg ikke ble så lenge. Hun rynket brynene da en tanke slo ned i henne. – Kanskje Torger vil ha Hilda boende fordi han trenger noen til å spionere på meg?

– Har du fortalt ham at du traff Øystein den dagen?

– Nei, jeg visste at han kom til å bli sur, så jeg sa ingenting. Det var tilfeldig at jeg traff ham, jeg var på vei hjem fra landhandelen, og Øystein ga meg skyss et stykke. Jeg er sikker på at ingen så oss, det var uvær den dagen og de fleste holdt seg innendørs.

– Du burde ha fortalt Torger om det, det er alltid verre å høre det fra andre. Tror du at Hilda har sagt noe til ham?

– Nei, hun vet ingenting om det. Ragna reiste seg. – Jeg må hjem nå. Dere kommer i juleselskapet?

– Det gjør vi, vi gleder oss til det. Og dere kommer hit på nyttårsaften, ikke sant?

Ragna smilte.

– Ja. Jeg gleder meg. Er Selma og Hallgeir invitert?

– Ja, men jeg er ikke sikker på om de kommer. Selma var unnvikende da jeg snakket med henne. Det er vel ikke noe galt?

Ragna tenkte seg om. Hun ville ikke fortelle bestemoren om farens drikking.

– Nei, det tror jeg ikke. Det er bare uvant og rart for henne at far er hjemme igjen. Det går seg til. Men nå må jeg gå, sa hun og fant kåpen.

Kristin reiste seg, hun også, og hjalp henne med kåpen.

– Kom snart igjen, og ta med deg Hallgrim neste gang. Hvis du kler godt på ham, tåler han turen hit, det er ikke så langt.

– Det skal jeg gjøre. Forresten, det holdt jeg på å glemme. Du vet ikke om noen som vil ha arbeid i lensmannsgården? Vi trenger mer hjelp, spesielt til juleballet. Jeg kunne sikkert finne noen selv, men jeg vet at du kjenner mange. Det har ikke vært så mye selskapelighet på Storli, vet du, så jeg er ganske uerfaren med slikt. Hvis de kan begynne så fort som råd, hadde Olava blitt glad. Helst i morgen eller senest om et par dager.

– Det skal jeg vel få til. Jeg skal høre med Elvira, det er ikke vanskelig å finne noen. Det er mange som vil tjene en slant nå før jul. Men det tar nok en dag eller to.

– Takk, bestemor. Jeg er glad jeg har deg, men du må love meg å ikke si noe til noen om det vi har snakket om. Tenk om jeg tar feil når det gjelder Hilda? Det ville ikke være til å bære.

– Jeg skal ikke si noe, men jeg tror dessverre at hvis hun er så kjær i Torger som du tror, vil hun gjøre hva som helst for å få ham. Jeg har hele tiden ment at det er noe med henne. Jeg tror ikke at Torger er kjær i henne, men hun er tiltrekkende og hun kan likevel ødelegge mye for dere begge. Lov meg at du er forsiktig, og pass godt på Hallgrim.

– Det skal jeg.

Det kjentes lettere da hun satt i sleden på vei hjem. Hvis noen kunne hjelpe henne, om det ble nødvendig, så var det bestemoren. Drengen nynnet lavt ved siden av henne, men hun orket ikke be ham være stille. Den lave stemmen hans var forresten beroligende. Han var fornøyd med traktementet som Elvira hadde gitt ham i kjøkkenet og var i strålende humør. Likevel krøp frykten inn i henne på nytt da hun nærmet seg lensmannsgården. Det store, staselige huset ruvet truende foran dem da drengen svingte sleden inn på tunet og stanset. Han klatret ut av sleden og hjalp henne.  Ragna tvang frem et smil og takket.

– Bare hyggelig, frue. Det er bare å si fra neste gang De vil besøke bestemoren Deres.

– Det skal jeg. Ta deg av hesten, og sørg for at han får mat og vann. Hun klappet hesten mykt på halsen før hun gikk mot døra. Da hun kom nærmere, så hun en gardin som ble sluppet på plass og skyggen av Hildas ansikt som forsvant. Hun hadde sett dem komme. Ansiktet strammet seg og hun grøsset av ubehaget som skyllet gjennom henne. At Hilda holdt øye med henne var vondt å forholde seg til. Ragna trakk blikket til seg og gikk hastig opp trappen og åpnet døra. Hun bestemte seg for at Hilda ikke skulle få se hvor opprørt og sint hun ble. Så lenge hun var frue i lensmannsgården, skulle hun nok vite å sette på plass tjenestejenta.