Anne-Lise Boge

Morshjerte

Øyeblikket

Anne-Lise Boge

Morshjerte

Øyeblikket

PERSONREGISTER

MAREN HØGÅS | – | datter av Thorvald og Edith Bredli, eier bygdas to største butikker
THORLEIF HØGÅS | – | Marens forhenværende mann (død)
ODA (JENNY) | – | Marens datter med Trond Lia
ERLEND BREDLI | – | Marens sønn med Thorleif (død)
THORVALD BREDLI | – | Marens far (død)
EDITH BREDLI | – | Marens mor
EMMA HAUG | – | søster til Edith Bredli
BJARNE HAUG | – | lensmann, gift med Emma
MAREN ELISE | – | datteren deres
KARINE | – | hushjelp hos Maren
OLINE INNERØY | – | butikkansatt
KAROLINE | – | butikkansvarlig i «Marens Mote»
OLE OG HJØRDIS HØGÅS | – | Thorleifs foreldre, bor på gården Høgås
EVEN HØGÅS | – | odelsgutten på Høgås
SIGRID HØGÅS | – | kona til Even
OLE EVEN OG EILIF | – | sønnene deres
TROND LIA | – | Marens gamlekjæreste
ELISE LIA | – | Tronds kone (død)
EIVIND OG SOFIE LIA | – | barna deres
MAGNUS LIA | – | Tronds bror, driver gården Lia
OLAUG LIA | – | kona til Magnus
LINA TRØEN | – | Thorleifs annen kone
MATHILDE TRØEN | – | Lina og Thorleifs datter
MARTIN SÆLE | – | assisterende banksjef
HELENE LUDVIGSEN | – | Marens hybelvertinne (død), Odas «fostermor»
JOHANNES LUDVIGSEN | – | Helens mann, kaptein i utenriksfart

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Hva var det som skjedde? Trond hadde sagt at Martin angret, at han hadde snakket med presten, at han ønsket å be om tilgivelse – og så gikk han løs på henne på denne måten! Han måtte ha blitt gal, tenkte hun skrekkslagen. Eller kanskje han alltid hadde vært gal, det var bare ingen som hadde forstått det! Aller minst hun.

– Jeg sa at ingen fikk røre det som er mitt, sa han hest. – Husker du det? Ingen rører min kvinne! Og du er min kvinne, Maren! Jeg har hatt mange kvinner, men de har kjedet meg etter kort tid. Og så valgte jeg deg. Hører du det, jeg valgte deg! Og det som er mitt, er bare mitt!

Pannen hans glinset av svette. Øynene brant med en syk glød. – Jeg hadde nesten fikset underskuddet slik at ingen ville kunne oppdage det, da den fylliken våknet til liv og forsto sammenhengen. Han kan takke seg selv for at han er død. At ungen din var der, visste jeg ikke. Men hva så? Du kan takke deg selv, som hadde unger med Gud og hvermann! Men det skulle det blitt en slutt på, for du var min. Min, min, min! Og kan ikke jeg få deg, skal ingen andre ha deg heller!

Maren satte kneet i skrittet på ham. Han slapp taket i henne med en ed og krøkte seg sammen i smerte.

– Du er gal, Martin, hvisket hun hest. – Du er sinnssyk!

Han rettet seg opp, hvit i ansiktet av sinne.

Maren skrek. – Hjelp! Hjelp meg!

Hun hørte det rasle i et nøkkelknippe utenfor. – Hjelp! hylte hun, og rygget bakover mot døren. Angsten holdt på å kvele henne. – Hjelp!

Plutselig så hun sollyset glitre i et langt, sylskarpt knivblad. Martin hadde dratt opp en kniv som han hadde hatt festet til leggen.

– Nei, hvisket hun skrekkslagen. – Nei, Martin!

Akkurat da nøkkelen dreide rundt i låsen, kastet Martin seg frem og kjørte kniven i henne. Maren ség sammen ved døren. Hun rakk å tenke at hun hadde trodd det ville kjennes vondere å få en kniv i brystet. Så lukket mørket seg om henne.

KAPITTEL 1

Trondheim fengsel, desember 1933

Fengselsbetjenten forsøkte desperat å dytte opp døren inn til besøksrommet, men fikk den ikke opp. Noe lå tydeligvis i veien. Trond styrtet frem og la skulderen til, og sammen fikk de åpnet den.

Maren lå som en blødende, livløs bylt på gulvet rett innenfor, det var derfor de ikke hadde fått opp døren. Borte ved den andre veggen sto Martin Sæle. Blikket hans var kullsvart og vilt, og glødet i lyset fra vintersolen utenfor. Han sto med en blodflekket kniv i hånden. Blodet dryppet fra kniven og ned på gulvet.

Trond stirret forferdet og vantro på mannen foran seg. Hadde Martin knivstukket Maren? Mannen måtte ha blitt fullstendig gal, tenkte han skrekkslagen, mens hjertet hamret i brystet. Hvordan kunne dette skje?

Blikket hans falt på Maren. Det store håret hennes fløt utover gulvet, tilsølt av tykt, seigt blod – men han kunne ikke se hvor blodet kom fra, eller hvor hun var blitt stukket. Han visste ikke engang om hun levde!

Han ville bøye seg ned, men vakten stoppet ham. – Vi må få overmannet den galningen før han dreper oss begge, sa han lavt.

– Men Maren …

– Vi må først ta mannen. Vakten blåste i en fløyte han hadde hatt i en snor om halsen, og den skarpe lyden skingret gjennom de tomme korridorene.

– Martin, legg fra deg kniven, sa han med høy, rolig stemme. – Legg kniven på bordet. Ikke finn på noe mer dumt nå. Legg fra deg kniven, Martin!

Martin vek et skritt lenger bakover. Han veivet med kniven mot vakten og Trond. Øynene var vidt oppsperret. – Trond Lia, hveste han mellom sammenbitte tenner. – Han trodde han kunne ta noe som var mitt. Ingen rører det som er mitt! Dette er din skyld, Trond! Når ikke jeg får Maren, skal ingen andre få henne heller. Aller minst du! Det var derfor jeg måtte drepe henne.

Hadde han virkelig drept henne? tenkte Trond desperat. Var hun død?

Det hørtes løpende skritt i korridoren, og brått var det tre mann til i rommet. Kampen ble kort og brutal, før Martin lå på gulvet med hendene låst i håndjern bak på ryggen. Han skrek vilt da vaktene slepte ham ut, og Trond grøsset. Mannen var virkelig gal, – og det var han som hadde overtalt Maren til å besøke ham! Kvalmen sto helt oppe i halsen på ham, da han la seg på kne ved siden av Maren og forsiktig snudde henne over på ryggen. Hun var kalkhvit i ansiktet. Øynene var lukket. Et øyeblikk var han helt sikker på at hun var død, og rommet seilte rundt. Dette kom han aldri til å tilgi seg selv!

– Ring etter sykebil! ropte han.

– Det er alt gjort, svarte en av vaktene.

Trond fikk ikke blikket fra den hvite, livløse skikkelsen som lå på gulvet. Tårene sved i øynene, halsen føltes tett og brystet for trangt. Han la to fingre mot Marens hals. Lettelsen flommet gjennom ham da han følte svake pulsslag mot fingertuppene. I det samme fikk han øye på den røde flekken som vokste seg stadig større foran på blusen hennes, som en stor, flammede rød valmue. Hun måtte ha fått stikket i brystet, tenkte han vagt, usikker på om hun var stukket andre steder også. Da oppdaget han en lang flenge i hodebunnen hennes. Det var den som farget håret rødt og seigt. Den virket ikke så dyp, tenkte han lettet. Mer overfladisk enn stikket i brystet. Men han visste ikke om …

– Lever hun?

Det var som om vaktens stemme kom langt borte fra, gjennom tett skodde. Trond nikket. – Ja, e kjenner puls, sa han hest. – Men e veit ikkje kor skada ho er.

– Han har stukket henne i brystet. Det spørs om han har truffet hjertet. Press dette håndkleet mot såret.

Trond åpnet et par knapper i blusen til Maren. Det blødde friskt fra et stikksår omtrent midt på brystet hennes. Han oppfattet at den nye, blanke lykkefirkløveren ikke glitret lenger, den var tilsølt av blod. Han presset håndkleet mot såret, samtidig som han strøk og strøk over det bustete håret, som var tilsølt av blod. Synet av henne, livløs og blodig, skremte nesten vettet av ham. – Maren, sa han lavt. – Maren, kan du hør meg?

Det vibrerte så vidt i øyenlokkene hennes. Hun snudde halvveis på hodet og stønnet.

– Maren, e er her, fortsatte Trond inntrengende. – Hald ut, Maren. Du må ikkje dø! Dem har ringt etter hjelp, det kjem hjelp snart.

Plutselig åpnet hun øynene og så på ham. Blikket hennes var grått og sløret, nesten som om det var trukket en hinne over dem. – Martin? pustet hun mot ham.

– Dem har tatt hand om han, sa Trond. – Han stakk deg med kniv, Maren. Vi rakk ikkje inn føre han hadde … Han er blitt galen. Ikkje tenk på han, han kjem alder meir ut.

– Han villa drep meg?

– Ja, han … Han må ha vorte sjuk på sinnet, e kan ikkje forstå anna. Og e som sa at du skulla møt han … Trond kvalte et hulk. – Du må ikkje dø, Maren, hører du! E overlever det ikkje om du dør frå meg no. E er så lei for at e ba deg om å møt han, men e visst ikkje at han var rav, ruskende gal!

Øynene hennes gled igjen. Han kunne ikke høre at hun pustet, men han så at brystet hennes hevet og senket seg. Så var ambulansefolkene der. Maren ble lagt på en båre, og de hastet bortover gangen med henne. Trond fulgte etter. Han strøk seg gjennom håret og kjente at hånden var klisset av blod.

Da de hadde fått henne inn i sykebilen, ville han også inn.

– Er du familie? spurte en av karene.

– Ja, svarte han, dyttet mannen unna og trengte seg inn på den smale benken ved siden av båren.

Timene slepte seg langsomt av sted. Trond satt på en hard pinnestol i en hvitmalt korridor, der sykesøstre til stadighet hastet forbi på lette ben, uten å verdige ham et blikk.

Maren var blitt trillet rett inn på operasjonssalen, og han hadde fått beskjed om å vente. Så han satt der og ventet, mens tankene kvernet i hodet. Han følte seg kvalm og syk av angst og anger.

En gang hadde det streifet ham at han måtte få lånt en telefon et sted, i resepsjonen eller på et kontor. Han burde ringe til Lia og fortelle hva som hadde skjedd, så Olaug kunne gi beskjed til Marens mor, tenkte han sløvt. Men så slo han det fra seg. De ville ikke rekke til Trondheim før alt var avklart, det hadde han forstått på legen. Han hadde vekslet noen få ord med ham, før han hadde hastet etter Marens båre inn på operasjonssalen.

Enten ville hun klare seg, eller så ville hun dø fort, hadde legen sagt, kort og brutalt. Det kom an på hvor omfattende skadene var. Hvor Martin hadde truffet med kniven. Så hva var vitsen i å skremme opp familien, når de ikke kunne gjøre noe fra eller til? Han fikk vente med å informere dem til han fikk beskjed selv.

Han frøs, og gned hendene mot hverandre. De var fremdeles seige av størknet blod. Han reiste seg og gikk nedover korridoren til han fant en dør det sto WC på.

Han rygget forskrekket bakover da han fikk se sitt eget speilbilde. Han var gråhvit i ansiktet, og håret hans var seigt av blod. Han hadde blod på kinnet også. Han brukte litt tid på å få vasket av seg det verste. De blodflekkede klærne måtte han beholde. Han hadde ikke tenkt at han kom til å trenge klesskift da de dro til fengselet. Hadde han tenkt i det hele tatt? Det kunne han ikke ha gjort, for da skulle de aldri ha vært der, han innså det nå, i etterpåklokskapens grelle lys.

Til slutt bøyde han seg over vasken og drakk vann. Han hadde verken spist eller drukket siden de var på kafeen. Ville han noen gang klare å få i seg mat igjen? Kvalmen var der hele tiden, bølget gjennom kroppen og gjorde ham svimmel. Men det hjalp litt å drikke.

Han gikk tilbake til den harde stolen. Igjen og igjen tenkte han at det var han som hadde fått Maren til å besøke Martin. Tanken holdt på å drive ham til vanvidd. Hva slags idiot var han, som hadde sendt henne inn til den mannen, uten å forsikre seg om at det var helt trygt? Han burde i alle fall ha besøkt ham først selv, for å vurdere hvilken tilstand han var i. I stedet hadde han stolt på advokatens ord og sendt Maren rett inn i løvens hule. Hvis hun døde …

– Herr Lia?

Trond fór opp. Han hadde sittet helt hensunket i egne tanker. Legen han hadde snakket med tidligere, sto foran ham.

– Lever ho? Tronds stemme bar så vidt.

– Ja, hun lever. Hun har en lang flenge i hodebunnen, men den er overfladisk. Men stikket i brystet var stygt, og det var dypt. Hadde det truffet hjertet, hadde det vært dødelig. Men det ser ut til at kniven har truffet et lite smykke hun hadde om halsen, sklidd på det og derved truffet noen millimeter for langt til siden. Så ja, herr Lia, hun lever, og hun kommer til å bli helt frisk og uten mén. Hun er takk og lov en ung, frisk og sterk kvinne.

Trond hadde reist seg. Nå ség han langsomt ned på stolen igjen. Det svartnet for øynene på ham, og han var redd han ville besvime.

Legen la en vennlig hånd på skulderen hans. – Jeg forstår at dette har vært tunge timer for Dem, herr Lia, men nå kan De roe Dem. Deres kone blir helt bra, det kan jeg garantere. Hun har det ganske bra allerede – hun ser faktisk bedre ut enn De gjør, la han til, og betraktet den lute, grå og blodtilsølte skikkelsen foran seg. – De kan få komme inn til henne nå, om De vil.

Trond tenkte at han kanskje burde gjøre legen oppmerksom på at Maren ikke var hans kone, men han slo det fra seg. Det var ikke vesentlig akkurat nå. Dessuten hadde det sendt et sting av glede gjennom ham at de trodde at han og Maren var gift. Han vaklet etter legen nedover gangen.

Maren var blitt plassert på et tomannsrom, men den andre sengen var tom. Legen forlot ham ved døren. Trond lukket den stille bak seg, og gikk bort til sengen. Maren lå med øynene lukket. Hun var blek, men det meste av blodet var fjernet fra håret hennes. Han ble stående stille og bare se på henne. Hjertet flommet over av takknemlighet og glede. Øynene fløt over av tårer. Forsiktig tok han den ene hånden hennes i sin.

Hun slo opp øynene. Blikket var sløret. – Trond? hvisket hun med skurrende stemme, som om hun var forkjølet også.

Hånden hennes føltes kald i hans varme. Hun smilte blekt. Det var det mest vidunderlige smilet han noen gang hadde sett. – Maren, sa han hest. Stemmen ville nesten ikke bære. – Maren min!

– Gret du, Trond?

– Ja, det gjer e visst. Av glede og takknemleghet. E har vore så redd, Maren. E er så lei for at e ba deg besøke Martin! E skull ha undersøkt meir om han, e skull ha …

Hun tok seg til halsen og dro frem det lille smykket. De hadde tydeligvis vasket firkløveren også, tenkte Trond. Lyset fra vintersolen ble fanget opp av gullet, og smykket glitret mot ham.

– Den redda meg, sa hun. – Lykkefirkløveren min. Han sa det, legen.

Trond fikk ikke frem et ord. I stedet bøyde han seg frem og kysset henne forsiktig på munnen. Et lett, mykt kyss. Da han rettet seg opp igjen, så han at hun hadde tårer i øynene, hun også.