Frid Ingulstad

53

Sønnavind

Valgets kval

Frid Ingulstad

53

Sønnavind

Valgets kval

Personene i Sønnavind:

Elise, forfatterinne

Johan Thoresen, billedhugger, Elises ektemann

Hugo, 15 år, Elises sønn

Jensine, 14 år, Elises datter

Elvira, 11 år, Elise og Johans datter

Sigurd, 7 år, Elise og Johans sønn

Lars, 14 år, sønn av Agnes, uvisst om Johan er faren

Vidar, 17 år, tidligere Bastøgutt, nylig opptatt i familien

Hilda, Elises søster

Ole Gabriel Paulsen, verksmester, Hildas ektemann

Gabriel, 13 år, Hilda og Ole Gabriels sønn

Anna Katarina, halvannet år, Hilde og Ole Gabriels datter

Kristian Løvlien, Elises bror

Sylvia, Kristians kone

Mathias, 3 år, og Bendik, 2 år, Kristian og Sylvias sønner

Halfdan, 10 år, Kristians sønn med avdøde Svanhild

Evelyn, 8 år, Kristians datter med Eleonore

Dagny, hushjelp hos Kristian og Sylvia

Margit, barnepike hos Kristian og Sylvia

Anton Blom, leieboer hos Sylvia og Kristian

Hedvig Brevik, Sylvias mor

Georg Brevik, Hedvigs ektemann

Roar Borgseter, Sylvias forsvunne bror

Peder Løvlien, Elises yngste bror

Marte, Peders kone

Solveig og Marie, snart 4 år, Peder og Martes tvillingdøtre

Samuel, halvannet år, Peder og Martes sønn

Evert, Peders venn, foreldreløs

Torunn, Everts kone

Gunnhild, Torunns lillesøster

Emanuel Ringstad, Elises første ektemann

Herr Ringstad (Hugo), storbonde, Emanuels far

Sebastian Bergeseth, 15 år, Emanuels sønn med Signe

Herr Wang-Olafsen, familievenn og advokat

Fru Jonsen, tidligere nabo fra Hammergaten

Magda, innehaverske av melkebutikken

Torkild Abrahamsen, Johans tidligere svoger

Amalie, gift med Torkild

Aslaug, Torkilds datter

Forrige bok, En mors bekymring, endte slik:

I det samme hørte de noen rope nede i gangen, det var Dagnys stemme: «Herr Blom, det er telefon te Dere!»

Han spratt opp av sofaen og hastet ut i gangen. Like etter hørte Hilda skrittene hans nedover trappene, usedvanlig raske og lette til å være en aldrende mann.

Hun skulle til å reise seg og gå, da hun brått kom til å tenke på albumet i bokhyllen. Kanskje det var nakenbilder der også?

Hun klarte ikke å stå imot fristelsen. Lynraskt snudde hun seg, dro frem det store, tunge albumet og begynte å bla. Da sperret hun øynene opp. På hver eneste side var det bilder av unge, vakre kvinner. Samtlige var lett påkledd! Det så nesten ut som om de ikke visste at de ble fotografert.

Hun bladde fort frem til det siste. Da gispet hun av forskrekkelse. Fotografiet forestilte Sylvia! Hvordan hadde han klart å ta det uten at Sylvia merket noe? Og hvordan kunne han være så frekk? Dette skulle hun fortelle Kristian! Her hadde hun beviset!

I det samme oppfanget hun en lyd, hun skyndte seg å lukke albumet og snudde seg brått. Rett imot henne kom herr Anton Blom. Blikket hans gled ned på albumet hun holdt i hendene, og i det samme var det som om ansiktet hans forvandlet seg. Munnen hans ble fordreid av sinne, og øynene gnistret, svarte av hat.

1

Tidemandsgate på Frogner, begynnelsen av mai 1921

Hilda kjente hjertet hamre av skrekk, men hun klarte å late som om hun ikke så det truende uttrykket i ansiktet til Anton Blom.

Ivrig utbrøt hun: «Jeg oppdaget dette vakre albumet i bokhyllen Deres. Det er akkurat maken til min manns, med gullbokstaver og det nydelige mønsteret!» Hun lot fingrene gli over det myke skinnet. «Det har til og med samme farge,» la hun begeistret til. «Er det fotografier av vakre bygninger i dette albumet også?»

Til sin enorme lettelse så hun hvordan ansiktet hans glattet seg ut. «Nei, det inneholder private bilder.» Han kom fort bort til henne og tok albumet ut av hendene hennes. «Jeg fikk en viktig telefon og må dessverre gå, fru Paulsen, men De skal jo i Misjonsforeningen.» Han smilte, men smilet nådde ikke opp til øynene.

Han er usikker på om jeg har kikket i albumet eller ikke, tenkte Hilda.

«Unnskyld, jeg var visst svært uhøflig som tok albumet ut av hyllen, men jeg ville selvfølgelig ikke ha åpnet det før jeg fikk spurt Dem,» sa hun så innsmigrende hun var i stand til. Denne gangen hadde hun følelsen av at smilet hans var ekte. «Neste gang skal jeg heller vise dem noen bilder jeg tok i vinter, av skiløperne oppe ved Holmenkollen. Damene har begynt å gå med bukser, og nå går nesten alle med to staver, ikke bare med én!»

Hun lo. «Damer i bukser? Så ukvinnelig! Det vil jeg gjerne se bilde av. Har De fotografert folk som aker nedover bakkene på fiskekjelke med styrestang også?»

Han nikket. «Til og med av kvinner som aker alene uten hjelp av en mann!»

Hun ristet vantro på hodet og gikk leende ut av rommet. «Det gleder jeg meg til å se. Hjertelig takk for meg, herr Blom. Jeg håper jeg ikke har oppholdt Dem for lenge.»

Hun hadde fremdeles følelsen av å ha hjertet i halsen da hun hastet nedover trappene. Hun kunne ikke forstå hvordan hun hadde greid å spille så uberørt da han kom mot henne med det truende blikket, men var overbevist om at det hadde reddet henne. Det var i hvert fall ingen tvil om at Sylvia hadde rett: Anton Blom var farlig! Det var ikke sikkert at han var den rømte straffangen det hadde stått om i avisene, men farlig var han uansett.

Hun hørte ham komme bak henne i trappen, og da hun var kommet ned i gangen, snudde hun seg mot ham. «Farvel, herr Blom. Da har vi en avtale om Tivolihagen, ikke sant? Hvis De telefonerer om ettermiddagen, er jeg som regel hjemme. Min bror, Kristian Løvlien, har nummeret.»

«Farvel, fru Paulsen. De hører fra meg.» Deretter lettet han på hatten og forsvant ut av entrédøren.

Ikke før var døren lukket etter ham, så gikk kjøkkendøren opp og Elise stakk hodet ut. Hun så skremt ut. «Har han gått?» hvisket hun.

Hilda nikket og gikk inn til henne. Der dumpet hun ned på nærmeste stol og stønnet.

«Herregud, nå var jeg redd!» Hun trakk pusten dypt inn og begynte å fortelle.

«Du er ikke riktig klok!» utbrøt Elise sint. «Tenk på hva som kunne ha skjedd! Hva tror du Ole Gabriel ville ha sagt, og hvordan skulle det ha gått med deg hvis han hadde klart å gjøre deg noe? Han kunne til og med ha drept deg!»

«Jeg vet det, Elise. Jeg var uforsiktig, men du må innrømme at jeg var snartenkt. Jeg klarte å lure ham til å tro at jeg ikke hadde åpnet albumet, og nå har vi bevis på at hva slags menneske han er.»

Dagny hadde stått stille og hørt på dem. «Vi må telefonere te’n Krestian,» sa hun bestemt.

«Vent litt med det, Dagny. Vi må først tenke oss nøye om. Det er viktig at Blom ikke forstår hva vi vet. Han aner ikke at vi mistenker ham for å være den rømte straffangen, og han vet ikke at jeg så bildene i albumet. Så lenge han føler seg trygg, tror jeg neppe noe vil skje. Vi må bare passe på at ingen av oss er alene med ham. Kan du låse døren til kammerset ditt?»

Dagny stirret trassig på henne. «Jeg er’kke redd’n. Jeg har vært borti sånne mannfolk før.»

Hilda tenkte på det Elise hadde fortalt om faren til Dagny. Stakkars jente, hun hadde nok vært igjennom litt av hvert.

Elise virket helt utmattet og sank ned på stolen ved siden av henne. «Hvis du ante hvor redd jeg var! Lange stunder av gangen sto Dagny og jeg stille i gangen og lyttet. Noen ganger kunne vi høre stemmene deres, men plutselig ble det helt stille. Da var det like før jeg styrtet opp trappene.»

«Jeg tenkte at dere var redde, men jeg syntes det var viktig å benytte anledningen til å finne ut noe mer om ham. Og det gjorde jeg jo!»

Elise ristet på hodet. «Du tok en altfor stor sjanse. Kristian kommer til å bli rasende når han får høre det. For ikke å snakke om hva Ole Gabriel vil si!»

«Han får ikke vite det. Og nåde dere om dere forteller ham det!»

«Hvordan skal du kunne legge frem beviset hvis du ikke røper hva du har gjort?»

Hilda tenkte seg om. «Jeg kan late som om jeg lurte meg opp i leiligheten hans mens han var ute av huset.»

Elise sa ikke noe. Ikke Dagny heller.

«Kan du skjønne hvordan han har klart å ta bilde av Sylvia uten at hun har merket det?» kom det tankefullt fra Elise. Hun grøsset. «Sylvia var den siste som var avbildet, hva har hendt med de andre? Og hva gjør vi nå?»

Hilda reiste seg. «Nå drikker vi opp den kaffen vi ikke rakk å bli ferdig med da vi fikk uventet besøk, og etterpå telefonerer vi til Kristian og ber ham komme hjem. Elise, du kan ta med deg Sigurd og dra hjem til ungeflokken din når de kommer fra skolen, mens jeg blir her hos deg, Dagny.»

Elise forsøkte å protestere. «Du har barn du også, Hilda.»

Hilda ristet heftig på hodet. «Jeg har både hushjelp og barnepike, du har ingen av delene.»

«Hva skal jeg med barnepike?» Så rynket hun pannen. «Bør vi ikke varsle politiet? Når du forteller hva du har sett og opplevd, må de ta affære.»

Hilda skar en grimase. «Har du glemt hvordan det gikk sist vi hadde besøk av dem?»

«Men da hadde vi ingen bevis.»

«Jeg tviler på at politiet vil anse et fotografialbum med bilder av forskjellige kvinner som noe sterkt bevis. Det jeg forteller dem, vil de bare trekke på skuldrene av og minne hverandre om at du og jeg hadde en fyllik til far og en omreisende tater til bestefar.»

Dagny grep inn. «Du behøver ikke å værra hos meg, Hilda. Jeg er’kke redd’n.»

«Jeg er’kke redd’n jeg heller,» hermet Hilda med et lite smil. «Men jeg synes ikke du skal være alene med ham. Margit er så ung, det er hennes første stilling som barnepike. Dessuten vet hun ikke hva som foregår. Jeg blir her til Kristian kommer, så får han avgjøre om han vil gå til politiet eller ikke.»

Elise ble en stund til, men Hilda merket at hun var rastløs og urolig og fikk overtalt henne til å gå hjem. Det liknet ikke Elise å være så skvetten, tenkte hun. Kanskje hun var sliten.

Elise nølte før hun gikk. «Syntes ikke Ole Gabriel det var underlig at du skulle overnatte her? Det har du aldri gjort før.»

«Jeg sa det som det var, at Dagny var redd for å være alene og at du måtte hjem til dine.»

Dagny hisset seg opp. «Jeg er’kke redd for å værra aleine, sa jeg!»

«Jeg vet det, Dagny, jeg brukte det bare som påskudd. Hva skulle jeg ellers ha sagt?»

Margit var for lengst kommet hjem med de minste, og straks de hørte at hun nærmet seg kjøkkenet, tidde de stille. Det som var skjedd, fikk bli mellom de tre.

Resten av ettermiddagen gikk rolig for seg, uten flere ubehagelige overraskelser. Halfdan og Evelyn kom hjem fra skolen og gjorde leksene med det samme. Kristian var streng, forsto Hilda, her var det ikke tillatt med somling.

Da de minste var lagt og Evelyn var ferdig med leksene, kom hun bort til henne. «Hvorfor skal du sove hos oss, tante Hilda?» Hun hadde gradvis lagt om språket etter at de flyttet til Frogner.

«Fordi jeg var redd det ble for mye å gjøre for Dagny. Hun er ikke vant til å stelle et stort hus og ha ansvaret for fire barn. Margit er så ung.»

«Jeg er ikke barn lenger.»

«Nei, det er sant, Evelyn. Når man er åtte år gammel, er man nesten ikke barn lenger. I hvert fall ikke når man er pike.» Hun smilte. «Da behøvde jeg kanskje ikke ha overnattet likevel.»

«Jo, jeg er glad for at du er her. Du er så blid bestandig. Du ler mye mer enn mor. Hun ler nesten aldri.»

«Hun gjorde det før, og hun kommer sikkert til å le mer etter hvert, men du vet at hun mistet broren sin.»

Jenta trakk på skuldrene. «Hun likte ham ikke engang. Jeg hørte mor og far snakket om ham da de hadde lagt seg. Mor var sint og sa at onkel Roar bare var glad i penger.»

«Det er ikke pent å lytte til de voksnes samtale, Evelyn.»

«Jeg hadde vondt i magen og fikk ikke sove.»

«Da synes jeg du skal glemme hva de sa. Når man er sliten, hender det at man sier noe man ikke mener.»

Evelyn nikket. «Det sier herr Blom også.»

Hilda stivnet. «Når sa han det?»

«En gang jeg var oppe hos ham og han ga meg sjokolade.»

Hilda kjente at hun bleknet. «Har du vært oppe hos herr Blom? Har du fortalt det til mor og far?»

Evelyn tenkte seg om. «Nei, jeg tror ikke mor var hjemme den dagen, og etterpå glemte jeg det.»

«Ingen glemmer at de har fått sjokolade.»

Evelyn så ned, skyldbevisst. «Omforlatelse. Jeg ville ikke dele med Halfdan, for han delte ikke bollen han fikk av fru Simson med meg.»

Hilda la hendene på skuldrene til niesen og stirret henne alvorlig inn i øynene. «Du må ikke gå alene opp til herr Blom flere ganger, Evelyn. Han liker ikke å bli forstyrret. Da dere flyttet hit, ble han sint fordi det skulle bo barn i huset. Han tålte ikke ungebråk, sa han.»

«Men jeg bråker ikke.»

«Du må ikke gjøre det likevel. Lov meg det, er du snill. Nå må du spise aftensmaten din, og etterpå må du legge deg for å være uthvilt til du skal på skolen i morgen.»

Evelyn gjorde motvillig som hun sa. Da hun var i seng og hadde bedt aftenbønnen, spurte hun forsiktig: «Vet du at den ordentlige moren min bor i et annet land, tante Hilda?»

«Ja. Eleonore er kusinen min.»

Evelyn sendte henne et forbauset blikk. «Er hun? Jeg trodde hun var kusinen til far.»

Hilda lo. «Ja, og faren din er min bror. Da blir hun kusinen til oss begge.»

«Hvorfor bor hun ikke her når hun er moren min?»

«Fordi du har fått Sylvia isteden, og det er bedre for deg. Eleonore passet ikke til å ha barn. Hun var stadig ute på lange reiser eller i store selskaper, og da ville du ha vært alene sammen med en barnepike hele tiden. Selv da hun bodde her i Kristiania, hadde hun nesten ikke tid til deg.»

«Jeg har nesten glemt hvordan hun så ut. Kunne hun ikke ha tatt meg med på alle de lange reisene sine?»

«Da ville du ikke hatt Halfdan, Mathias og Bendik. Ville ikke det vært trist?»

Evelyn ristet på hodet. «Halfdan erter meg bestandig, og Mathias og Bendik slåss om lekene. Mor gråter, og far er nesten aldri hjemme.»

Hilda syntes det var vondt å høre. Hun bøyde seg ned, kysset henne på pannen og sa: «Jeg tror at mor snart blir glad igjen, og når far blir ferdig med skolen, kommer han til å være mer hjemme. Alle søsken krangler av og til, det gjorde faren din og jeg også. God natt, Evelyn.»

Da alle barna omsider var i seng, ville Margit også legge seg. Hun hadde sovet dårlig i det siste. Hilda og Dagny satte seg på kjøkkenet og pratet sammen.

«Det var svært så amper Elise var da jeg kom ned fra tredje etasje,» sa Hilda med et sukk. «Jeg trodde hun skulle bli glad. Jeg hadde tross alt funnet ut ganske mye om Anton Blom.»

«Det va’kke derfor hu var sinna. Det var på grunn a’ Jensine.»

«Jensine? Hva har hun med dette å gjøre?»

Dagny nølte litt. «Det er’kke rektig å sladre, men siden du er søstra te Elise, trur jeg kanskje jeg sier’e allikavæl.»

Hilda ble urolig. Med ett gikk tankene til det hun hadde sett da hun kikket inn gjennom vinduet på den gamle kårstua på Ringstad.

«Jeg sku’ hjem te mora mi og hjælpe henner med gardintrappa en morgen. Da så jeg Jensine nere ved ælva. Hu sto og spøy.»

Det sank tungt i Hilda. Så var det gått som hun fryktet. «Stakkars Elise! Og stakkars Jensine,» mumlet hun.

Dagny sa ikke noe straks. Hun visste vel ikke hva hun skulle si, hun hadde vært i samme situasjon selv. Til slutt greide hun likevel ikke å la være. «Jeg syns hu sku’ værra litt forsiktig, hu som har snille foreldre og en far som ikke …» Hun tidde.

Hilda visste hva hun holdt på å si, Elise hadde fortalt henne det. Faren til Dagny hadde misbrukt henne og gjort henne gravid, men Dagny hadde mistet barnet.

«Det er jeg enig med deg i, Dagny. En pike som har et godt hjem med snille foreldre, burde kunne passe seg litt.»

Hva med deg selv, lød en stemme inni henne. Den gangen hadde hun også hatt en god mor, selv om moren var sengeliggende. Faren hadde riktignok vært en fyllefant, men hun hadde hatt en storesøster som sørget for at det alltid sto mat på bordet, og hun hadde hatt to brødre hun var glad i. Dessuten hadde hun vært dum senere også, den gangen hun ble lidenskapelig forelsket i Christoffer Clausen.

Hun ristet den ubehagelige tanken av seg.

«Elise trudde meg ikke. Hu sa atte jeg tok feil og atte Jensine tulla med guttene, men atte hu aldri ville gå så langt.»

«Det sa hun sikkert fordi hun ble fortvilet. Hun vil nok helst tro at det ikke er sant, men jeg har sett Jensine og Vidar sammen, jeg også, Dagny.»

«Har’u det? Men jeg syns ikke han likna så veldig på Vidar. Bare litt.»

«Stakkars Vidar. Elise mener at det er Jensine som har lokket og fristet ham. Vidar er bare sytten år. De må søke Kongen om lov til å gifte seg, så ung som Jensine er, og hva skal de leve av? Hele fremtiden hans er ødelagt! Han som har et godt hode og kunne ha blitt til noe!»

Dagny så forbauset på henne. «Har Vidar godt hue, han som har vært på Bastø?»

«Det er mange gutter på Bastø som har godt hode, men de kommer fra dårlige hjem der foreldrene ikke tar seg av dem.»

«Det sier ikke fru Simson. Hu sier atte Bastøgutter er kriminelle og tjuvradder alle i hop.»

Hilda kjente sinnet blusse opp. «Da har hun ikke noe greie på det. Du får fortelle henne sannheten. Fortell om Vidar som ble jaget ut av hjemmet sitt da han bare var ti år gammel!»

Dagny nikket. «Det ska’ jeg gjørra.»

Hilda gjespet. «Nei, vi får komme oss i seng. Det har vært en slitsom dag, synes du ikke?»

Dagny lo. «Syn’s du atte’n har vært slitsom? Du ha’kke gjort annet enn å prate me’n Anton Blom og med Elise og meg, og så har’u bedt aftenbønn med a Evelyn.»

Hilda måtte smile. «Jeg er ikke vant til å ha så mange mennesker rundt meg.» Hun gjespet igjen. «Dessuten er det ikke hver dag jeg avslører en voldsforbryter.» Hun reiste seg fra kjøkkenkrakken. «Jeg legger meg på soveværelset til Sylvia og Kristian. Vekk meg hvis det er noe.»

Da hun først var kommet i seng, var hun redd hun ville bli liggende lenge våken. Hun hadde alltid vanskelig for å sovne når hun lå et sted hun aldri hadde overnattet før, dessuten gjorde tanken på Anton Blom henne urolig. Han kunne vel aldri finne på å prøve seg når han visste at det var så mange i leiligheten?

Øynene gled tungt igjen, tankene slapp taket, og langsomt merket hun at søvnen kom sigende likevel.

Hun våknet brått. Hun visste ikke hva som hadde vekket henne, men var lys våken i samme øyeblikk. Det måtte ha vært noe, hun pleide aldri å våkne midt på natten, og utenfor vinduet var det stummende mørkt.