Jevgenij Grisjkovets

Skjorta

Oversatt av Dina Roll-Hansen

Jevgenij Grisjkovets

Skjorta

Oversatt av Dina Roll-Hansen

Tilegnes L ...

Takk til Aleks Dubas, Aleksandr Mamut og Maks Kakosov for samtaler som er gjengitt i boka, og til bartenderen Volodja fra Kaliningrad for et par historier som også er med.

1

Idet jeg våknet denne morgenen, slo det meg at jeg måtte ha blitt syk. Jeg følte meg ikke syk, men tenkte at jeg var det. Tanken var akkurat den samme som når du våkner første dag i en ferie du har sett fram til … Du våkner og tenker: «Hvorfor har jeg det ikke gøy, hvorfor er jeg ikke glad, hvor er den lykkefølelsen jeg har gledet meg til? … Jeg må være syk! …»

Jeg våknet som om noen hadde skrudd meg på. Jeg skvatt ikke, strakk meg ikke, jeg utstøtte ikke en eneste lyd, jeg bare åpnet øynene. Eller snarere det ene øyet, det andre øyet var presset mot puta. Og jeg begynte å høre. Jeg hørte og så …

Jeg så kanten av puta og putetrekket kloss inntil det åpne øyet. Puta kunne jeg bare skimte i det blålige lyset. Det var tidlig, og det var vinter. Det var ennå helt mørkt, men inn fra vinduet falt byens sedvanlige blålige morgenlys. Hvitt lys fra gatelyktene blandet seg med gult lys fra de allerede tente vinduene i huset vis-à-vis … og fra blokka jeg bodde i. Av en eller annen grunn får blandingen alltid et blåskjær; om kvelden er den behagelig, men om morgenen … uutholdelig.

Jeg hørte mange lyder. Det var byen som lød. En enorm by. Jeg kunne jo ikke høre hele byen, det var ikke «byens puls» eller noe sånt jeg hørte. Dette var ikke engang lyden av byen som våknet, for byen hadde vært våken lenge … Det jeg hørte var hvordan menneskene som bodde i blokka mi, forlot den … De gikk på jobben eller dro med seg barna et eller annet sted: skritt i trappeløpene, summing fra heisen, stadige stønn og ståk fra utgangsdøra som slo igjen. Jeg hørte hvordan bilene i bakgården gjorde motstand en stund før de resignert ga etter og omsider lot seg starte. Som bakgrunnskontentum for det hele … et stykke unna … lød bruset fra hovedgata.

Jeg var våken. Jeg følte ikke kroppen. Nei. Det var hodet som var våknet. Jeg følte bare hodet. Og i det hodet var jeg. Det ene øyet var åpnet, jeg hadde begynt å høre, og jeg likte det ikke …

Jeg fikk brått lyst til å vende tilbake til drømmen. Ikke det at jeg hadde hatt en vidunderlig drøm. Jeg hadde bare lyst til å sovne igjen. Jeg fikk lyst til å feige ut og ringe til absolutt alle og si at jeg var syk, juge, avlyse absolutt alt. ALT. Hovedsaken var å slippe å stå opp, tenne det skarpe lyset, vaske seg og barbere seg, ta på sokker … og alt det andre. Slippe å gå ut av leiligheten, klirre med nøklene, slukke lyset i gangen før jeg gikk ut, slippe å trykke på knappen med ett-tallet i heisen, gå ut på gata, trekke den første kalde morgenlufta ned i lungene, sette seg i den harde, kalde bilen … og slippe å dra ut til flyplassen for å møte Maks. Men Maks satt nå på flyet hit og var ureturnerbar. Maks, min venn Maks, kunne ikke avlyses. Altså måtte ALT dette gjøres.

Det var forferdelig ubeleilig at Maks kom nå. Så ubeleilig som bare besøk av en gammel venn kan være, en gammel venn som bor langt, langt borte og som du oppriktig gleder deg til å se igjen, men som altså alltid kommer kjørende eller flygende … svært ubeleilig. Et par dager har han krav på, og dermed må alle gjøremål avlyses, uansett hva det måtte være, og du må forberede deg på å prate mye, le, drikke, spise, og drikke litt til … og prate enda mer. Søvn får du selvsagt ikke på et par dager … Alt dette er jo vel og bra … Men ubeleilig. Fullstendig ubeleilig! Særlig denne gangen … Fordi jeg er forelsket. Dypt. Jeg er dypt, dypt forelsket. Så forelsket som jeg aldri har vært før. Aldri!

Så Maksim kom på et veldig UBELEILIG tidspunkt‼!

2

Jeg brukte lang tid ut til flyplassen. Det var mye snø. Ikke nysnø, men råtten, skitten snø. Det var mye biler også. Jeg beveget meg langsomt langs ringveien. Foran meg sloktes og tentes røde lys: Jeg trådte på bremsene. Det virket hele tiden som om strømmen i fila til venstre gikk mye raskere. Til høyre sneglet lastebiler seg fram dekket av skitten sørpesprut. Jeg hørte på radio.

På radioen var det en dynamisk blanding av musikk og nyheter. Det ble nevnt en flyulykke, og jeg skrudde opp volumet. Alle passasjerene og hele mannskapet var omkommet. Det var for tidlig å si noe om årsakene til tragedien. Man utelukket ikke at det kunne være terrorisme. Jeg tenkte på Maks med det samme. Men jeg fikk ikke med meg hvor flyet hadde styrtet. Aha – Pakistan … Jeg kjente et ørlite streif av skuffelse. Jeg skjente straks på meg selv for den følelsen, men skjenningen var … ikke helt oppriktig, uten gnist, uten talent.

Dersom dette hadde vært Maks sitt fly … Ville det vært forferdelig … Faen heller, det ville vært forferdelig, men … Ikke «men» … Forferdelig ville det vært‼

Men da ville jeg hatt en virkelig grunn til å være ulykkelig. Jeg ville vært oppriktig ulykkelig dersom dette hadde vært Maks sitt fly. Til gjengjeld kunne jeg utmerket godt ha gått på fylla i en uke, drukket i det skjulte eller åpenlyst … Alle ville syntes synd på meg. Og viktigst av alt var at jeg kunne ha ringt, for eksempel til Henne, nå med det samme! Og jeg kunne ha sagt at den flyulykken som hun selvsagt hadde hørt om allerede, den som alle snakket om akkurat nå, der hadde min beste venn omkommet, min eneste venn, for å være helt ærlig. Han var omkommet, og jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre, så derfor måtte jeg se Henne nå straks. Men Maks var ikke omkommet. Flyet hans nærmet seg byen. Han hadde latt meg i stikken, igjen.

Maks lot meg alltid i stikken. Han hadde ikke reist til Moskva sammen med meg … Den gangen da han burde ha gjort det. Han ble igjen. Og han ble ikke alkis, for pokker. Han gikk ikke til grunne … Tvert imot blomstret han opp. Drev med all verdens forretninger, alltid med en viss suksess. Han irriterte meg den første tiden i hovedstaden da jeg levde en omflakkende tilværelse og slet fælt med å finne meg jobb og bolig. Da var det én ting jeg trengte: nytt fra Hjembyen om at alt var ille, at alle drakk og gikk til grunne … At livet var stoppet helt opp etter at jeg dro, at jeg var savnet, at alle lengtet bort … og viktigst, at alle levde i den ytterste fattigdom … Men nei! Maksim ringte og fortalte lett til sinns om sine siste bedrifter, fortalte om hvor fantastisk alle mine kjente og ukjente hadde det, om at det var åpnet en ypperlig restaurant like ved det huset jeg hadde bodd i og om at det denne høsten var usannsynlige mengder med sopp i skogen. Han kom ofte til Moskva. Hadde med seg vanlige, hjemmelagde godsaker. Han strødde om seg med penger, moret seg, men etter tre–fire dager begynte han å snakke om at han lengtet hjem. Og så fløy han hjem. Jeg hatet ham.

Maksim hadde giftet seg for fem år siden. Jeg dro ikke i bryllupet. Jeg forsøkte i det hele tatt å ikke reise tilbake til hjemstedet mitt. Og så et bryllup, dertil Maks sitt bryllup som betydde bryllup tre dager til ende. Jeg dro ikke. Maks ble fornærmet. Virkelig fornærmet. Jeg har aldri møtt kona hans, bare sett bilder. Han snakket lite om henne selv om han ringte henne ofte. Trakk seg stadig tilbake i et hjørne og ringte kona. Han glemte ikke at det fantes andre jenter selv om han var gift … Det var etter at han giftet seg at vi fant på, eller snarere Maks fant på, Hemingway-spillet. Teorien bak og terminologien var mitt verk. Jeg hadde utviklet spillets stil og strategi. Men selve prinsippet, spillets kjerne … kom fra Maks. Jeg spilte hundre ganger bedre enn han, han lot seg ofte distrahere, ble overivrig, fullførte ikke, eller forsøkte å avslutte spillet … Jeg holdt motivasjonen hans oppe, korrigerte ham på den ene og andre måten. Jeg spilte utmerket, men det var han som hadde fått ideen … etter at han giftet seg.

Fem minutter før jeg skulle gå ut av huset for å kjøre til flyplassen, vurderte jeg i fire sekunder hva jeg skulle ta på meg – genser eller skjorte. Genser var mer praktisk og varmere. Men tenk om jeg skulle møte Henne i dag. Tenk om det dukket opp et påskudd for å ringe Henne … Tenk om jeg da fant de rette ordene, og det ble noe ut av det … Da måtte jeg ha skjorte. Uten tvil! Dress og slips gikk absolutt ikke. Det ville se utstudert og tvungent ut. Jeans, tweedjakke og en god skjorte. Veldig god. Yndlingsskjorta! Den hvite. En vanlig hvit skjorte. Men yndlingskjorta mi. Jeg tok den på og dro for å hente Maks.

Jeg gikk ut i bakgården og bort til bilen, åpnet bildøra. Det var ennå mørkt. Likevel var det ikke mange biler igjen i bakgården, de fleste var kjørt. Jeg satte meg i bilen, startet motoren, og i det samme tentes lyktene på en bil ved nabooppgangen. Jeg snudde meg mot lyset, men ble blendet av de to billyktene så jeg ikke kunne skjelne verken bilmerket eller hvem som satt inne i bilen. Jeg lot motoren gå på tomgang et minutt før jeg kjørte. Lyktene fulgte etter meg da jeg svingte fra bakgården og ut i gata, de lyste meg i nakken og i bakspeilene. I gata var det mange biler og billykter, men en stund følte jeg lyset fra nettopp disse lyktene på meg. Ute i hovedgata glemte jeg dem. Men det var blitt skrapt litt på det organet som sørger for kroppens alarmberedskap…

Skjorte er obligatorisk utstyr for Hemingway-spillere. For å spille dette spillet må man kle seg helt riktig. Antrekket må ikke se påfallende utstudert ut. Alt må liksom se nonchalant ut, men samtidig … førsteklasses. Antrekket må være tidløst. Det skal viske ut alle aldermarkører, ikke vise generasjonstilhørighet. Antrekket skal gjøre det umulig for andre å gjette utdannelse, arbeid, inntekt og sosial status til spillerne … i dette underlige spillet. Antrekket må signalisere en viss fremmedartet, hemmelighetsfullhet og gi et hint om en dyp, ukjent livserfaring. En hvit skjorte er det aller beste. Uten slips, så klart! Det passer også fint med en litt krøllet, men god og moderne jakke. Benklærne er det vanskelig å si noe om. Der finnes det mange varianter. Men skoene må være førsteklasses. Klassisk fottøy, engelske, inngåtte men nypussete, skjønt unngå overdrivelser. Skoene må være sånn at man ville kunne si om dem: «Her ligger det noe mer bak, ikke sant?» Maks har alltid hatt litt problemer med det.

Videre: Den som skal spille Hemingway kan aldri ha noe annet navn enn Ernest … Og man kan ikke ha på seg mobiltelefon eller personsøker under spillet. Det ville ødelegge illusjonen …

Første gangen vi spilte gikk alt av seg selv. Litt etter litt meislet det seg ut noen regler, og vi utarbeidet noen grep, eller skal vi si … spillteknikker.

Det er mulig å spille alene, men det er litt kjedelig. Det er bedre med en makker, en tilskuer. Jeg har aldri prøvd å spille tre sammen, men det er nok mulig. Det ideelle er to. Forresten, er du for ung bør du ikke forsøke deg på Hemingway.

Så da går altså de to Ernest’er for å spille. Spillarena bør være en trendy café eller en ikke så støyende klubb. Det er ikke viktig om stedet ligger i sentrum eller ikke. Selv om dere ikke entrer etablissementet for første gang, skal det se ut som dere gjør det. Man må se seg rundt, stille et spørsmål eller to til bartenderen eller serveringsdamene, si hva som helst, man må se litt utilpass ut, men sympatisk og smilende. Man må absolutt ikke la et ute-på-leit-blikk gli mønstrende over lokalet … Jeg regner med alle forstår hva slags blikk jeg snakker om. Blikket til Ernest må være liksom lett distré, det må være slik at alle kvinnene i lokalet ønsker å havne i hans synsfelt.

Altså, man bør ignorere de mest sugne og rastløse kvinneblikkene. Damer og jenter som er kommet kun for å sjekke, eller de som tar seg betalt, egner seg overhodet ikke. De helt unge jentene er det også best å unngå, for de vil ikke kunne sette ordenlig pris på spillet … De setter jo ikke pris på noen ting. Merkbart berusede kvinner? … Anbefales heller ikke. Men det er ingen grunn til bekymring. Egnede motspillere finnes alltid og overalt.

Dere må ikke la dere stoppe av antallet kvinner. Hun kan sitte alene ved bordet eller det kan være en gjeng på fem. Det er ikke viktig. Men det må ikke være menn blant dem. For to Ernest’er er en liten gjeng av damer som har gått ut en tur etter jobb spesielt velegnet. Ideelt er også venninner med barnefri og rike, men svært travle ektemenn omtrent på Ernest’enes egen alder. Det aller mest ønskede objektet er likevel en elegant kvinne som sitter ved et bord alene, for eksempel etter en krangel med mannen, eller som befinner seg i en annen ubehagelig situasjon.

Introduksjonen går av seg selv. Men i forkant bør man ha tiltrukket seg litt oppmerksomhet. For eksempel kan man bestille noe uvanlig drikke som servitøren ikke har hørt om og dermed avviser. Da kan man tilkalle en overordnet ved etablissementet, men det må gjøres uten arroganse, ikke kranglevorent, men tvert imot hyggelig og deltakende. Deretter kan du gå bort til bardisken og få bartenderen til å lage blandingen du ønsker etter din instruks. Det er utmerket om du kan få servitøren og vedkommende fra ledelsen til å le av dette mens du selv forblir alvorlig. Parhesten din bør her bare iaktta denne scenen med et smil. Han må alltid se på sin kompanjong med vennlig ømhet, men pass på ikke å overdrive slik at det oppstår tvetydighet.

Dere presenterer dere altså og setter dere deretter ned ved bordet til kvinnen eller kvinnene … Etter en liten stund må dere ta regien. Jeg kan her advare om at det koster å spille Hemingway. Det må bestilles drikke … Dere må være vittige og hyggelige … For eksempel kan de to Ernest’ene utveksle gnistrende, men godlynte spydigheter på bekostning av hverandre …

Men viktigst er at man hele tiden lar seg henrykke av kvinnene man er blitt kjent med. Henrykkelsen må være oppriktig og ren, og den må ikke ha noen baktanker om å forføre. Men den må være litt ladet. Ekte lidenskap! Man må se kvinnene rett i øynene og ikke la blikket vike, man må gi dristige komplimenter, oppriktig interessere seg for absolutt alt … Og man må aldri virke overflatisk, heller lett melankolsk, liksom merket av livets alvor.

Det må skapes en atmosfære av trygghet, tillit og oppriktighet‼ Dersom det plutselig skulle oppstå et begjær … Må dette bekjempes … Men du trenger ikke skjule at du kjemper. Store deler av kvelden skal foregå helt på grensen, uten at noen engang skal komme på tanken om å utveksle telefonnummer. (Dette er det Maks har størst problemer med.) Jo bedre alt går, jo tydeligere må det være at dere aldri kommer til å møtes igjen. Aldri! Men en bitte liten tone av håp bør henge i lufta, og i det øyeblikket da denne skjøre grensen vil kunne komme til å bli overskredet … er man nødt til å bryte opp! Man må aldri følge kvinnen eller kvinnene hjem selv. Da får man vite hvor hun bor, og da blir den skjøre tonen av håp falsk eller uberettiget sterk. (Kort sagt kan man ikke stole på Maks her.)

Det må ringes etter taxi eller stoppes én på gata, kvinnene må plasseres i denne før man ser dem dypt i øynene en siste gang … Og blir stående … Det aller beste er om det regner eller snør. Ernest’enes to urørlige skikkelser bør kunne skimtes gjennom bakvinduet på taxien. De må stå og se etter bilen. Lenge‼

Vi har også forsøkt å ta farvel inne på utestedet og enten gå vår vei eller bli sittende ved bordet og se sørgmodig etter henne eller dem … Men det funker ikke like bra. Ute i natta, i snø eller regn, gjerne begge deler, er mye bedre.

Kvinnene som suser av gårde i taxien må sitte igjen med følelsen av ikke-realiserte muligheter, og de må tenke: «Så da går det altså likevel an! Det finnes faktisk slike… menn.» De må kjøre av gårde med et smil om munnen der de sitter i baksetet.

De to Ernest’ene må ikke se på hverandre nå og utbryte «Yesss!» og gi hverandre «high five». De må langsomt og litt melankolske dra hjem til sitt mens de òg tenker: «Så da finnes det faktisk slike …».

Man lykkes ikke alltid. Dette er et krevende spill. Men hvis man lykkes er det tilfredsstillende … Tro meg! Pokker så tilfredsstillende! Og ingen anger etterpå …

Jeg skiftet over i høyre fil for å kunne svinge av fra ringveien og ta av mot flyplassen. Jeg fikk et glimt av et skilt med en pil og et hvitt fly på blå bakgrunn. Pilen pekte mot flyplassen. Jeg kjente hvordan hjertet mitt gjorde et egenrådig hopp av glede før det like egenrådig falt tilbake på plass. «Nei du,» sa jeg til hjertet mitt. «Vi skal ingen steder.» … Hjertet hadde frydet seg over det lille hvite flyet og veien til flyplassen, men det tok feil … Jeg skulle ikke dra noe sted … Jeg skulle gjerne ha reist, hvor som helst. Synd at Hun bodde her i Moskva … Ellers ville jeg sporenstreks ha reist til Henne. Jeg ville ha flydd fra Moskva og til Henne. Så kunne jeg ringt og sagt: «Jeg har akkurat landet. Jeg kommer fra Moskva for å besøke deg.» … Når noen flyr fra Moskva til et annet sted vekker det av en eller annen grunn respekt og forståelse for at det ikke var lett å komme. Men når noen kommer fra et eller annet sted og til Moskva, så tenker man bare: Her kommer det visst enda én. For hvor mange kommer ikke til Moskva med fly hver dag?

Flyet til Maks var selvfølgelig forsinket. Ikke så mye, men det var forsinket. Selvsagt, Maks måtte jo være sein. Jeg gikk for å få meg en kopp kaffe.

Så mange mennesker det er på flyplassen om morgenen! Utrolig, for det er jo ikke billig å fly, men likevel så mange som gjør det. Og så mye skit de selger i kioskene og småbutikkene der, og alt selges mye dyrere enn andre steder. Men hvis de selger det, betyr det at noen kjøper. Folk kjøper hva som helst.

Jeg drakk en kopp motbydelig, frysetørret kaffe servert i plastbeger og hørte på dumpe annonseringer om ankomster, avganger og så videre. Men jeg tenkte bare én og samme tanke: «Jeg elsker Henne! Åh, hvor høyt jeg elsker Henne!»

Jeg så Henne første gang da det ennå var sommer. I et stort selskap med allslags folk. Det var ingen piknik, men en innflytningsfest i et hus utenfor byen. Her var slektninger av huseieren, en mengde venner av ham, og barn av disse vennene og slektningene. Alle kjente hverandre godt, men jeg kjente ingen utenom huseieren og kona hans. Det var jeg som hadde bygget huset. Jeg er arkitekt. Jøss, så rart det høres ut: arkitekt! Men faktisk … Jeg kommer tilbake til arkitektur etter hvert … Kort sagt, jeg hadde bygget huset. Det er det som er jobben min.

Huset var stort og med søyler. Jeg likte det ikke så godt selv, men slektningene og vennene var begeistret. Alle hadde slentret rundt på den ennå ubebygde delen av tomta og inne i huset. Sjasjlikene var i anmarsj. Jeg var i ferd med å si ha det og forsvinne, for jeg hadde allerede gitt visittkortet mitt til de vennene av husverten som omgående ville bestille hus av meg … et akkurat makent hus, bare litt annerledes. Hun var sammen med en mann som også tok visittkortet mitt. Mannen var rundt femti, høy og svært solbrun. Han virket sympatisk nok, men hadde et i overkant velpleiet skjegg med en komplisert form. Han kjente alle der, hun ingen. Mannen introduserte henne for den ene etter den andre. Jeg fikk øye på Henne, introduserte meg kort, sa et eller annet. Hun svarte. Jeg la ikke engang merke til navnet, merket meg ikke frisyren hennes eller noe annet …

Jeg dro før sjasjlikene … Men neste morgen tenkte jeg på Henne, og senere på dagen tenkte jeg: «Lurer på hva Hun gjør nå?» Og senere på kvelden: «Hva slags forhold hadde hun egentlig til mannen med det tåpelige skjegget? Hvordan holder hun ut med en sånn tørrpinn? For han er helt sikkert gørrkjedelig.» Jeg tenkte på henne hele sommeren og begynnelsen av høsten.

Senere, for en måned siden, møttes vi igjen, og siden den gang har jeg våknet hver morgen, dersom jeg har fått sove da, og tenkt at jeg må være syk. En hel måned har jeg levd som om det var én uendelig dag. Dagen er ikke over. For jeg har hele tiden tenkt én og samme tanke: «Åh, hvor høyt jeg elsker Henne‼»

Endelig landet Maks. En høy damestemme annonserte nyheten. Jeg gikk ut i ankomsthallen. Der sto det allerede folk, noen med blomster, noen med plakater, resten uten noen ting. På en av plakatene sto det «Max Ludvigson». Jeg tenkte at hvis Maks kom til å se det ville han gått bort med det samme og sagt at det var ham. Men herr Ludvigson kom før min Maks. Det var en høy herre med kjempenese og grønn frakk. Han utstrålte en eksotisk men forferdelig kjedsomhet. Deretter veltet det ut kvinner og menn i store pelsluer gjennom døra. Jeg antok det var vårt fly. Maks var sistemann.

Han var helt oppknappet og holdt skjerf og lue i hånda. Han hadde kneppet opp både frakken, dressjakka og halve skjorta. Håret sto til alle kanter, ansiktet var dradd, og han hadde et tåpelig lite skjegg og en smal bart som ikke hadde vært der før. Han brøt ut i latter med det samme han så meg. Lo av glede. Herregud, hvordan kunne jeg leve uten Maks!

Vi ga hverandre en lang og god klem. Han lo. Det oste sprit av ham. Maks hadde selvfølgelig drukket under flyturen. Han har flyskrekk.

Vi lette lenge etter bilen. Jeg kunne absolutt ikke huske hvor jeg hadde parkert. Jeg hadde jo kjørt til flyplassen og måtte ha satt bilen et sted, hvordan kunne jeg ellers befinne meg der? Men jeg husket det ikke. Jeg var altfor forelsket … Vi gikk langs bilrekkene. Maks hang hele tiden etter, kneppet igjen skjorte, jakke og frakk mens han gikk og pratet i ett kjør …

For en måned siden møtte jeg Henne igjen … På en innvielsesfest for en stor kosmetikkforretning. Det var noen venner av meg som hadde laget den. Jeg var gått for å se på nok en forretning med de samme moteriktige interiørelementene, for å forsikre meg om at arkitekturen ikke var blitt spesielt spennende, hilse på noen suksessrike venner og baktale dem med andre kolleger. Dessuten, på slike tilstelninger er det alltid mange vakre kvinner, de kjeder seg alle sammen, og det åpner mange muligheter.

Jeg er arkitekt. Altså, ikke statsarkitekt som skaper «musikk i stein» og preger stilepoken … Jeg har ingen innflytelse på bybildet. Jeg har bygget et titalls hus utenfor byen. Fire av dem skammer jeg meg overhodet ikke over, og ett av dem er jeg stolt av. Her sammenfalt mine synspunkter og interesser med oppdragsgivers ønsker, og da ble det bra. Dette huset har vært omtalt i mange arkitekturmagasiner. Resten er heller ikke så verst, men de er fulle av kompromisser, og dermed uinteressante.

Jeg har også bygget om mange førsteetasjer i forskjellige bygninger. Jeg har tegnet og innredet en rekke butikker, kafeer (to stykker), og til og med et fitness-senter. Jeg liker det ikke. Ubehaget med slike oppdrag er at jeg aner, eller heller vet, at det jeg lager nå, en butikk eller kafé, ganske snart ikke vil være der lenger. Om en stund vil en av mine kolleger planlegge en frisørsalong eller optikerforretning i de samme lokalene. Det er ikke til å unngå. Jeg har allerede vært vitne til at det jeg laget for noen år siden er blitt revet. Jeg lar det ikke gå innpå meg, men det er ubehagelig.

Mens jeg og Maks lette etter bilen var det absolutt ikke arkitektur tankene kretset om. Hvis jeg ikke engang var i stand til å huske at jeg hadde parkert, så kunne nå i hvert fall arkitekturen min dra til helvete.

Jeg kjører ikke Ferrari eller Porsche. Alle tror av en eller annen grunn at arkitekter er sånn. Det finnes jo stjernearkitekter, men det er ikke lett å begripe hvilket solsystem de lever i. Jeg kjenner ingen og har bare lest om dem i blader. Jeg tror det er folk som ikke bygger ting lenger, men bare peker i hytt og vær. Det kan de gjøre, for det er ingen som sier til dem at det er stygt å peke. Sånn er ikke jeg! Jeg vet utmerket godt hvilke nye byggematerialer som finnes på markedet, og hvor man får kjøpt dem til best pris. Jeg har et rikholdig vokabular av skjellsord, for det liker bygningsarbeidere, det er det språket de best forstår. Jeg tror jeg uten problemer kan snakke med alle. Og jeg tror jeg er et godt menneske.

Jeg har vært gift … der i hjembyen min. Da jeg kom til Moskva var jeg allerede ugift. Jeg skulle nesten til å si at det var et ulykkelig ekteskap. For det er jo det man sier. Hvis folk skiller seg, så sier man at ekteskapet var mislykket. Men folk kan jo ha hatt mange lykkelige år sammen, og så har ting forandret seg, og de går fra hverandre. Skulle det være en ulykke? Jeg har ikke et vondt ord å si om mitt ekteskap. Det var mye bra, og skilsmissen gikk greit. Med et anstrøk av edelmot til og med … fra begges side … men jeg har ikke lyst til … jeg kan ikke fortelle om dette nå.

Det var helt uutholdelig! Herregud‼ Hvorfor skulle jeg bli så forelsket?!

– Du virker jo helt grønn i ansiktet. Er du forelsket? sa Maks der han tillitsfullt luntet etter meg. – Hører du i det hele tatt hva jeg sier?‼!

– Jeg liker ikke skjegget ditt!

– Det er da et stilig skjegg. Tre uker, og så var det på plass!

– Fjern det, med det samme … Hvor i helvete er den? Hæ?

Omsider fant vi bilen.

– Vasker du den aldri? sa Maks og åpnet døra med tilgjort vemmelse.

– Pusser du aldri tenner? svarte jeg og Maks dekket med det samme til munnen som et barn.

– Jeg er redd for å fly! Jeg har forferdelig flyskrekk! Jeg har så lyst på kaffe, Sanja. Og et rundstykke og en dusj!

Øyebrynene til Maks formet et hustak på den måten som bare hans øyebryn kan.

Jeg heter Sasja.

Maksim er ikke tykk, man kan heller si … staut. Han blir ikke tyngre, han får bare mer tyngde. Blir liksom bare vektigere og vektigere. Hvis Maks hadde slanket seg ville ingen si at han var i god form, alle ville bare spurt om han var syk. Det er umulig å forestille seg ham som tynn. Maks tilhører den mennesketypen som ikke forandrer seg. På klassebilder fra skolen, til og med fra barnehagen, finner man Maks med en gang. Men det skjegget … det var innmari simpelt!

I bilen inn til byen spurte Maks:

– Så du synes skjegget er stygt?

– Helt umenneskelig! Verre blir det ikke!

– Jeg trodde at et sånt skjegg ville kle en Ernest.

– En Ernest?! Du likner mer på en sibirsk … tyrefekter.

Jeg så på skjegget til Maks enda en gang.

– Grusomt. Virkelig marerittaktig!

– Ro deg ned da! Jeg har bare ikke barbert meg på tre uker, og så sto jeg der foran speilet og tenkte at jeg så litt kremmeraktig eller gangsteraktig ut.

– Hadde det enda vært så vel. Sibirske gullgravere og mordere virker milde og uutgrunnelige i forhold til deg. Du ser bare ut som en operettefigur, en operettefigur som dertil drikker!

– Jeg har bare tatt meg en liten …

– Før det skjegget er vekk kommer jeg til å skamme meg over å fylle bensin sammen med deg, til og med.

– Jeg trodde du ville synes det var morsomt.

Maks rettet på speilet og skjøt fram haka for å studere skjegget.

– Så du synes ikke jeg burde ha skjegg?

– Gjør hva du vil! Men ser du virkelig ikke det samme som meg? Du ser jo i speilet! Liker du hva du ser? Det er jo bare helt … Se på deg selv, da! Et tryne midt imellom en skipper og en musketer. Og midt imellom finner man idioten! Dertil en pretensiøs idiot.

– Sanja, jeg har litt glissen skjeggvekst, jeg ville bare prøve det ut … Vi kjører innom et sted, så barberer jeg det bort. Ikke hiss deg sånn opp.

– Har du glissen skjeggvekst så får du leve med det! Eller du får barbere deg, så det ikke er noe skjegg der. Men sånne barter, pynteskjegg, og kinnskjegg. Bedritent! Mennesket har fått ansikt, og Gud være lovet for det! Nese eller munn, hvordan den enn ser ut, så er den der. Punktum. Men så lar noen barten vokse, og duller med den, og når han ser seg i speilet blir han fornøyd. Skjønner? Fornøyd! Hvis han ikke hadde vært fornøyd ville han ha barbert den bort eller forandret formen. Neida! Han liker den akkurat slik, og han liker seg selv. Og det i fullt alvor, ikke noe tull. Jeg utstår det ikke! Jo mer patosfylt og selvhøytidelig en fyr er, jo mer velpleid er bart og skjegg. Og sånne skipperskjegg … sånne se-jeg-er-intellektuell-men-også-romantisk-og-fri-skjegg! Alle disse simple fippskjeggene … Visste du at man farger dem, Maks, farger dem? Jævla conquistadorer!

Jeg pratet i vei, hisset meg stadig mer opp og kjørte fortere og fortere.

– Og sånne langhårete skallinger! De sparer til noe langt, fett hårtjafs på den ene siden og så friserer de det over den blanke issen. Kvalmt! Til å spy av! Det får hele flintskallen deres til å se ut som en jævla, tilpudret kvise! Jeg utstår det ikke! Hvorfor ikke bare klippe seg kort og glemme hele greia … Men det verste er at de ser seg i speilet, tenk det! De liker det de ser! Det er ufattelig!

– Jeg skal ta det bort, har jeg jo sagt! Jeg protesterer jo ikke! Tror du ikke jeg har tatt poenget? … Skjegg eller ikke skjegg – er vel samme faen det! Det var en spøk, men det takler man visst ikke i Moskva.

Maks smilte. Han var ikke fornærmet, selv om jeg hadde gått helt av hengslene.

Akkurat da ringte telefonen min. Her var vi i gang! Arbeidsdagen ga sitt første pip. Den siste måneden hadde hver minste lyd fra telefonen gitt meg hjertebank av håp … Kanskje det var Henne! Synd at Hun har telefonnummeret mitt … ikke at Hun kan det, men at Hun har det … Eller hadde. Uansett, jeg hadde gitt det til Henne. Hvorfor gjorde jeg det? Så snart jeg hadde gitt henne nummeret, begynte jeg å vente på at Hun skulle ringe. Det er forferdelig! Og det kom i tillegg til at jeg selv hele tiden hadde lyst til å ringe Henne. Hennes nummer lyste med ildtall i hjernen min …

Da jeg møtte henne igjen, der, under åpningen av kosmetikkforretningen … var det Hun som så meg først. Jeg snakket med en eller annen da jeg så til siden og fikk øye på smilet hennes. Hun sto og så på meg og smilte … Vi hilste og sa et eller annet om da vi møttes i sommer. Jeg mener, vi utvekslet noen fraser om det møtet. Så snakket vi litt mer. Deretter ble jeg avbrutt, og hun gikk bort til noen andre. Men jeg fant hele tiden påskudd til å gå bort til henne eller de som snakket med henne. Jeg så omhyggelig etter den mannen som hun hadde vært sammen med i sommer, men så ham ikke. Hvis han ikke var her måtte jeg finne ut av hvem hun var her sammen med. Hun kunne jo ikke være der alene.

Jeg husker tydelig at jeg greide liksom utvunget, jeg fant faktisk et påskudd så det var ikke helt malplassert, å be om nummeret hennes. Hun ga meg visittkortet sitt med det samme, rakte det til meg, unnskyldte seg, fant en penn og skrev ned mobilnummeret på baksiden. Jeg gjorde det samme … Og med det samme begynte jeg å vente på at hun skulle ringe …

Hun var alene den kvelden. Etter en stund var det noen som ringte henne, og hun sa: «Jeg kommer nå». Slik ble det til at jeg hjalp henne med å finne kåpen, hjalp henne med å ta den på og fulgte henne til utgangen. Hun så seg raskt rundt, snudde seg liksom halvt, smilte og løftet så vidt hånda. En nesten umerkelig avskjedsgest. Så gikk hun. Med bitte små skritt løp hun raskt bort til bilen som sto overfor inngangen. Det kom en mann ut av bilen, men det var ikke den samme som i sommer. Han satt bak rattet, men gikk ut da hun kom og åpnet fordøra for henne. Hun satte seg inn, han smekket døra og satte seg inn igjen. Inne i bilen virket det som de ga hverandre et kort kyss. Så kjørte de. Mannen var kledd i noe mørkt, kanskje til og med svart. Jakke eller en kort frakk. Det var en fin bil, men ikke en slik som blir kjørt av en sjåfør. Bak rattet i en sånn bil sitter eieren … av bilen. Det måtte jo være det! For en kvinne!

Jeg hadde fått visittkortet Hennes. Jeg holdt det opp og så på det. Der sto det hva Hun het!

Jeg var redd for at kortet skulle være fra et eller annet modellbyrå, eller for at hun skulle være designer. Ille ville det også vært om kortet var fra et firma som solgte slankepulver eller fra et advokatfirma. Journalist kunne hun ikke være, det var helt klart.

Neida! Hun jobbet i et reisebyrå. I et stort og solid reisebyrå. Der hadde hun ansvar for booking av flybilletter. Jeg ble glad. Fly er utmerket. Jeg kysset kortet.

Og nå kunne jeg lett finne ut hvem som hadde invitert henne til denne tilstelningen … og skaffe mer informasjon …

Da jeg dro hjem, visste jeg en god del. Hun kjente en av dem som eide kosmetikkforretningen, og kompisen min, en av dem som hadde bygget om forretningen, kjente henne litt. De sa at hun var snill, ugift og at hun hadde en datter på åtte–ni år. Og så sa de at hun virkelig var veldig snill.

En datter på åtte–ni! Jøss! For meg hadde hun virket både ung og voksen på en gang. Snarere hadde jeg vel følt det slik. At hun var eldre enn meg. Skjønt det nok ikke var slik. Sønnen min er ti år. Men jeg hadde følt at hun var eldre enn meg. Fordi hun var så vakker. Alle veldig vakre kvinner gir inntrykk av… å være eldre enn meg. Og hun var utrolig vakker …

Jeg ringte henne etter tre dager. Hvordan jeg holdt ut så lenge forstår jeg ikke. Men jeg kunne ikke ringe før. Dette var også i tidligste laget, men jeg holdt ikke ut lenger.