Vladimir Makanin

Underground

– eller en helt av vår tid

Oversatt av Dagfinn Foldøy

Vladimir Makanin

Underground

– eller en helt av vår tid

Oversatt av Dagfinn Foldøy

Helten … er et portrett, men ikke av et enkelt menneske:

Det er et portrett av hele vår generasjons lastefullhet i sin fulle blomst.

M. Lermontov

Første del

Han og hun

Av med skoene, barføtt bortover teppene. Lenestolen venter; hvilken russer hadde i det hele tatt lest Heidegger om det ikke var for Bibikhins oversettelse! Men ikke før hadde jeg falt til ro, så å si latt sjelen stilne og rette seg mot her og nå, så var det noe som trippet utenfor døren. Det ringer på. Jeg åpner – kastet ikke et blikk i kikkehullet engang: Klart, det var en eller annen som kom full fra bryllupsfesten like i nærheten; den var på hell, men stemningen sto ennå høyt. Ja, nettopp: Det var Kurnejev. Veras mann. Jeg hadde hellet med meg.

«Petrovitsj. Det er meg.» Han kikker høflig på meg med fuktige øyne. Snydens.

Han kommer inn. Ser seg om.

«Vakter du?» spør han.

«Nei da.»

«Bra leilighet,» sier han. «Stilig.»

Jeg viser retningen med hånden (jeg peker ganske strengt): «Kjøkkenet,» sier jeg. «Vi går på kjøkkenet hvis du vil sitte og prate om noe.» (Jeg visste allerede hva det var om. Hans kone. Stakkars mann.)

Full som han var holdt han på å brase rett frem, inn i stuene. Jeg stopper ham: «Ikke dit. Ikke inn i stuene. Hvorfor skal vi skitne til for eierne?!» (Hvorfor skulle jeg feie opp etter ham? Jeg gidder ikke sånt.)

«Ja visst. Teppene …» Han går inn i kjøkkenet. Jeg setter på tevann. Som alle fulle folk gikk ikke Kurnejev rett på sak: «Dere enslige lever ett slags liv. Vi gifte et annet. En kone er nå en kone. En kone er både en sorg og en stor glede! Parene kommer inn i himmelen, det er kjent nok. Men hvordan det så går videre, hvordan de brynes mot hverandre, hvordan den enes skjebne bygger på den andres som murstein på murstein – det vet ikke alle. Men for en forfatter kunne det kanskje være interessant og bli til en linje.» «Ja, det kan det godt være,» sier jeg. «Fortell.» (Når han trengte å lette hjertet sitt, da var jeg forfatter. Når han ikke trengte det, da var jeg skrulling, vakt, taper, snylter, hva som helst, sågar gammel grafoman.)

Jeg skulle med fornøyelse ha skysset ham ut. Men … det gikk bare ikke. Jeg hadde ofte spist godt borte hos dem. Dessuten kunne Kurnejev synge (og alkoholisert korsang er noe jeg forstår meg på). Og endelig hadde mannen nettopp giftet bort datteren sin. Det var sent alt, gjestene var i ferd med å bryte opp – marsj hjem. De siste er på vei ut, men konen til Kurnejev dirigerer drikkevisene ennå, farer rundt, skjenker opp, mister flasker, dynger opp det siste berget av mat på bordet … og mannen hennes? Mannen hadde skjenket seg drabelig og gått ut. Han var jo sin egen herre. (Han hadde drevet omkring ute i korridorene. Hadde røykt.) Og nå hadde han klistret seg på meg for å prate ut, lette seg for alt det tunge – det var da normalt nok!

«… Vera var vakker da hun var ung,» forteller han (en ektemann om sin hustru).

«Hun er vakker nå også.»

«Å, så vakker hun var …»

Noe fikk meg til å spisse ører. Aha! Jeg kom til å huske at Vera Kurnejev sto i med Khanjukov, reparatøren og tusenkunstneren. Han gikk for å være noe smågal. Men flott å se på. (Han hadde en uvane. Skar tenner for den minste ting.)

Jeg visste et og annet om kjærlighetshistorien deres: Jeg var vakt og fikk med meg mangt på rundene mine omkring i etasjene. Derfor var det altså at Kurnejev hadde hengt seg på meg i det siste. Hadde stoppet meg i korridoren. Bydd meg en god sigarett.

Men i et hybelhus gjaldt det å ikke forsnakke seg.

«… Jeg har måttet tåle mye av Vera, Petrovitsj. Vi hadde så vidt giftet oss, så begynte det. Sønnen vår ble født. Men heller ikke han kunne hjelpe oss.»

Pjotr Aleksejevitsj Kurnejev var mager – med den lange, sultne halsen til en russisk konstruksjonsingeniør. Og med de for ingeniører så karakteristiske vikene som var så fremtredende at de liknet en hvit tang som var limt rett på pannen hans.

Han fortalte: «Vitja het han … Men hun likte menn som var lunefulle, for en smak! Først var det Bubnov, en beryktet kranglefant fra fabrikken. Dernest en kinomaskinist med krøller. Og plutselig var det en eller annen flyger. Jeg sier til henne at nå, Vera, skal vi gjøre det slutt? Ta med deg Vitja. Og så kuttet vi ut. Som sagt så gjort. Men han hadde jo sin egen kone. Og sin egen lille Vitja. Vanskelig å si hva denne flygeren tenkte på … han var jo en tosk. For en tosk han var! Han trente til å bli astronaut. Først med årene har jeg begynt å forstå at ærekjærhet, trangen til å si noe vakkert – kan få folk til å gå fullstendig fra forstanden.»

Nå hadde Kurnejev funnet tonen. Han anstrenger seg. Betroelsene hans skulle åpne hjertet mitt. Trodde han.

«… Hvorfor tok han henne med seg? For han tok henne ikke til noen by, men et område ved en ødslig, liten jernbanestasjon. Men for ham gjaldt det å kunne si: Vi drar! Vi bryter! … En voksen mann … men uten vett og forstand. Min Vera ble syk av sorg der. Feber. Og brekninger. Hun måtte tilbake. Så byttet hun tog på en eller annen stasjon. Men under omstigningen, midt i alt ståket, i mengden av nybyggere som strømmet i horder mot steppene, mistet Vera bevisstheten. Kanskje var det ikke på stasjonen, men på toget. Hun husket ikke. Hun kom til seg selv på en stille legevakt på jernbanestasjonen. Alene. Uten lille Vitja.»

Jeg nikker. Denne gamle, dystre genrehistorien om hvordan Vera Kurnejev mistet barnet sitt, hadde jeg allerede hørt en gang (men uten enkelthetene). Om hvordan hun fór hit og dit, løp, gråt, sendte telegrammer til stasjonsmestere til hun ikke hadde flere penger igjen. Men nei. Han var ikke noen steder. Noen hadde tatt Vitja, hennes lille Vitja – og det var bra hvis det var gode mennesker. (Kurnejev tittet på meg: Hvordan var det, hørte jeg etter?) Hun kom tilbake til Moskva uten sønnen. Han, Kurnejev, hadde dradd av sted med en gang, holdt utkikk, sendt telegrammer, reist omkring, sovet på trebenker på dusinvis små jernbanestasjoner og holdeplasser i hele distriktet, men – ingenting.

«… Hvordan skulle vi finne ham? Han hadde ingen spesielle kjennetegn. En årsgammel gutt, bare. I gamle dager hadde de allslags medaljonger, føflekker, skrevne sedler. Og så fikk jeg høre at noen tok slike gråtende barn for å gå med dem gjennom vognene og tigge. De fattige stjal barn. Vanligvis mens mødrene sov. Med et barn på armen behøvde tiggersken ikke engang synge. Hun fikk en inntekt. Reiste gratis. Barn dør fort i fremmede hender. Men hva gjør det for dem, de graver det bare ned etter tre–fire uker, og det var det.»

Han felte en fylletåre. Den var ørliten og blek, han strøk den vekk.

Jeg istemte – at jo, jeg hadde hørt det, sa jeg. Hadde hørt at de hadde hatt en sønn før de fikk Natasja, hun som giftet seg nå. (Hun som de hadde bryllupsfest for i dag.)

Kurnejev slo ut med hendene, sukket, ja, sånn var historien, dette var hans sorg.

«Slik var det.»

Han satte tekoppen svært varsomt til side. Jeg merket på hendene, på fingrene hans, at Kurnejev ikke var så full likevel. Nå ga han seg tid med fortellingen. (Han hadde fått meg i medlidenhetsklisteret alt.)

«… En gang tidligere hadde jeg dradd til Volga, jobbet på en byggeplass der to måneder i strekk. Så kom jeg tilbake hit – det var ikke et menneske på rommet. Hverken Vera eller Vitja. Jeg til å lete, løp omkring i bygningen. Det bodde tusenvis her da. Det var ikke slått sammen til leiligheter den gang. I hvert værelse bodde det et menneske, av og til to–tre. Jeg løper rundt og roper: Vera-a! Vera-a! For kanskje hadde den unge konen min blitt sittende et eller annet sted der inne og hørte det. Så langt var det hele anstendig nok. Det var ikke godt å si hvorfor en mann ropte på konen sin. Men så mørknet det, og lyset tentes i korridorene. Da roper du ikke fullt så høyt lenger. Folk kommer hjem fra arbeid, det er kveld! Så begynte noen pinefulle minutter: Jeg gikk langs dørene og lyttet.»

Han fortalte: «… Dum som jeg var, trodde jeg hele tiden at hun var hos noen. At hun hadde stukket Vitja til en ung venninne og selv var hos en eller annen mann. Hos den neste galningen … Jeg går gjennom etasjene, langs korridorene, spisser ørene, lytter. Kikker inn i alle rommene. Unnskylder meg. Lager oppstyr. Rom etter rom. Ja ja, jeg lette etter konen min. Var en ung tosk selv den gang! … Kanskje kunne det være interessant for deg å høre om skikkene i hybelhus på den tiden. Regelen var sånn: Hvis du tok kona di på fersken med noen, satte hun straks en flaske på bordet til dere begge. Så dere kunne prate sammen og finne ut av tingene over et glass vodka. Så det ikke kom til blodsutgytelser med en gang.»

Han sukket: «Når en jente ikke er tyve ennå, burde hun ikke ha barn om det ikke er noen eldre rundt henne. Hun er jo et barn selv. Hun vil leke. Lar seg lure med småkaker og konfekt … Først da hun hadde mistet Vitja og etterpå hadde født Natasja, begynte min Vera å begripe et og annet av livet.»

«Hvordan var bryllupsfesten? Er den over?»

«Nesten.»

Vi tidde litt. Døde, lille Vitja var ennå med oss. (Men bare kort, slik også hans liv hadde vært. Pausen lot en liten engel fly forbi.)

«Mm, ja,» sa jeg.

«Vera ble en annen. Hun hadde forstått. Og jeg tilga henne. Vi levde godt. Levde lykkelig! Svært lykkelig! Hun hadde forandret seg,» uttalte Kurnejev med ettertrykk. «Men nå er hun femogførti. Snart seksogførti. En forfatter burde vite hvilken vanskelig alder dette er …»

Han så meg i øynene, som om han allerede stilte spørsmålet. Og så (med et sukk) sa han: «Kan hende forstår du deg på kvinner. Men forstår du deg på koner? …»

Jeg trakk på skuldrene.

«Prøv å forstå,» fortsatte Kurnejev og smøg seg inn i sjelen min. «Femogførti. Det er en egenartet alder. Kvinnen lengter etter ømhet igjen. Som en ungpike. Som et barn. Og vi menn har ansvaret.»

Jeg så at Kurnejev var drukken og ærlig. Men jeg innså og forsto ikke med en gang hvilken god forteller han var (om seg selv): Hans ynkelighet i det ytre hadde en brodd.

Særlig vendte han med stor eleganse tilbake til disse fjerne (og smertefulle) minuttene i livet sitt, da han lette etter Vera i korridorene og værelsene i hybelhuset. Tilsynelatende stokket han rekkefølgen, men gjorde det egentlig ikke i det hele tatt. Han fortalte om livet med konen sin (om livet som hadde ordnet seg), men bildet som direkte invaderte tilhørerens sjel var dette: Hvordan han, Kurnejev, forpint sto utenfor de låste dørene og gjettet – er det her hun er? Eller her? … Hans personlige værelseshemmelighet forvandlet seg til en nesten evig, allmennkorridorlig hemmelighet. En lukket dør bevarer sin hemmelighet. Kurnejev går forbi en dør, snubler, øker tempoet til småløping – var det ikke et tegn her? Nå står Kurnejev ved hver lukket dør og tenker (og jeg med ham) – var det her han følte et stikk i brystet? Var det her hjertet hans slo fortere?

«… jeg stilte meg utenfor døren. Snek meg inntil dørsprekken. Jeg torde ikke rope mer, men hviskende, nesten uten å bevege leppene, kalte jeg på henne: Vera-a …»

Stemmen sviktet på ny; og på ny hadde han meg, tilhøreren, på medfølelseskroken (så det ut for). Med en forsinkelse på et kvart århundre lette også jeg etter konen Vera og den forsvunne, årsgamle gutten (lyttet etter hans sultne, lengtende gråt bak døren). Foran blikket mitt strakte den så velkjente korridoren i hybelhuset seg bølgende bortover, med tente lamper, en endeløs (og påtvunget av fortellingen) nattlig labyrint av leiligheter og værelser med lukkede dører. Jeg sitter med spent oppmerksomhet, lytter, men Pjotr Aleksejevitsj Kurnejev (som liksom ganske tilfeldig, nærmest uforvarende hadde gitt meg en medopplevelse) gnir de høye vikene sine med fingrene. Han undertrykker et sukk. Og gjentar at han var i ferd med å gå fra forstanden der han sto og stirret på messingtallene (nummerskiltet til leiligheten som bevarte sin hemmelighet), berørte dørens tre med hånden, med håndflaten, og … banket ikke på, gikk ikke inn.

I det øyeblikk bildet av korridoren begynner å svinne bort inne i meg (og i oss begge), stikker Kurnejev hånden i lommen. En kvartflaske. Skal vi drikke? … Nei, sier jeg, ikke i dag: Leveren verker. «Hvor gammel er du? Femti?» «Fireogfemti.» «Men da er vi jo jevngamle! Det må vi drikke for! Ikke vær redd! Når du er fireogfemti, kan den jo godt verke litt også – det er ikke ditt problem, det er leverens problem!»

«Greit,» sier jeg.

Men selv drakk han ingenting, hadde ikke lyst, han hadde fått så det monnet, sa han. Kurnejev overlater flasken til meg på bordet, den er varm, han hadde hatt den en time i bukselommen.

«Te?» foreslår jeg igjen.

«Men har de ikke noe kaffe?»

«Det har de sikkert. Men jeg må lete. De sa ikke noe om kaffe.»

Han svarer beredvillig: «Da leter vi!»

Enten holdt Kurnejev meg for å være et fjols (som ikke forsto reglene i hybelhuset), eller (mest sannsynlig) så trodde han at jeg hadde medlidenhet med ham og ville plumpe ut med alt om Vera og Khanjukov. Det hender jo at tungebåndet løsner hos enkelte. Eller bare en liten informasjonslekkasje. Jeg driver jo stadig omkring i etasjene mens alle de andre er på arbeid. Fra tid til annen kunne jeg jo legge merke til noe. Se noe.

Men saken er jo nettopp den (og det er også det sørgelige) at jeg ser. Ikke hadde Vera forandret seg. Og ikke han heller. Kanskje lå det gjensidighet i dette. (Og ikke så rent lite, heller.) Hun rømmer – han leter. Med årene hadde hun utviklet en mer diskré, en mer akseptabel måte. (Han også.) Hun hadde begynt å operere mer i det stille og forsiktig. (Han også.) Hun forsvinner om dagen og i arbeidstiden hans. Og han banker ikke på dørene når han leter. Han kommer på kveldene og byr ikke bare på en tår, men også på en innsmigrende samtale, for at jeg (eller hvem som helst annen) skal forsnakke meg om hvilken leilighet han skal lete etter henne i …

År etter år går han vaktsomt forbi andres leiligheter; og aldri kommer han seg ut av denne korridoren. Han hilser på folk han møter. Røyker ved vinduet i tverrenden av huset. Plutselig kommer han med tekjelen inn på felleskjøkkenet. (Selv om hver leilighet har fått eget kjøkken nå. Men gasskomfyren hans var angivelig til reparasjon for en tid.) Han går med tekjelen sin snart hit, snart dit. Og stadig forbi både de ene og de andre dører. Men han skriker ikke etter henne lenger, roper ikke Vera! Vera! – og han stikker ikke hodet sitt inn i hver bidige døråpning, men han funderer. Gjetter. Forsøker å finne ut. Lenge var han en ingeniør av de gråeste. Men så gjorde han karriere i et kjent konstruksjonsfirma. Ble avdelingsleder. Dro til utlandet mange ganger, som spesialist innen nedmontering. Så ble han, som vanlig var, tatt av de hemmelige oppdragene, og ingeniøren havnet nede på null igjen, i praksis var han bankerott – men ennå hadde han mot til å protestere, gå over plassen med en plakat og skrike at han hverken hadde fått anerkjennelse eller penger for patentene sine. En kort tid dukket fotoet av ham opp på avissidene. Kurnejev fra leilighet 534 – Pjotr Aleksejevitsj. Men etter dette så han seg ikke tilbake lenger. Han tok arbeid der det falt seg, bare han fikk lønn. Ærekjærheten hadde slumret inn. Nå var han blitt gammel. Mye hadde forandret seg på et tiår i livet hans – bare én ting hadde åpenbart ikke forandret seg: Han lette ennå etter sin Vera i korridorene. En evig leting. Gløttet inn gjennom andres dører, unnskyldte seg, spurte seg for.

Det var han selv som bød meg dette bildet: den øde korridoren og letingen etter kvinnen. Det var han selv som hadde gått inn i dette bildet, han som levde i det. Jeg hadde ingen ting med dette å gjøre. Selv om jeg nok kunne tilføye et og annet penselstrøk.

For en fem års tid siden dumpet hun inn til meg (jeg passet på Razumovskijs leilighet). Hvor og hos hvem hun hadde vært så sent på kvelden, vet jeg ikke. Hun skyndte seg forbi ute i korridoren, jeg kunne høre hælene hennes, men plutselig forandret de klakkende skrittene seg, ble myke (straks etter forsto jeg at hun hadde tatt av seg skoene) – Vera hadde gått sin vei, Kurnejev lette, og nå var han tydeligvis på sporet av henne. Kanskje var han alt i ferd med å innhente henne. Foran henne svingte korridoren inn i en blindgate med et risikabelt (til tider sperret) trappeløp til de andre etasjene. Vera trodde kanskje at nå kunne hun ikke gjemme seg mer. Men sannsynligvis var det ikke det. Hun visket bare ut sporene sine. Derfor valgte hun hjørneleiligheten, banket ikke, ringte ikke på, hun bare klorte litt på den ru døren. Jeg voktet leiligheten der, hos Razumovskij. Jeg forsto det hele – og hun forsto. Hun kom farende inn og la en finger mot leppene. Hun sto like innenfor døren, jeg sto ved siden av henne. Ansikt til ansikt. Kurnejev passerte oss ute i korridoren. På den tiden, for fem år siden, var skrittene hans langt mer nevrotiske. Jeg tidde (jeg hadde lenge likt henne, men hun likte ikke meg – en intellektuell, men likevel en lasaron). Igjen la hun en finger inntil leppene: hsss. Bølgen av forbudt lek innfor døren gikk over i opphisselse – den skjøv meg mot Vera. Hun smilte. Og plutselig setter hun frem brystene: Se her, ta imot. Jeg grep om dem, knadde brystene hennes, jeg var ikke bare tiltrukket, jeg var fullstendig overrumplet. For det var så stille. Ikke en lyd. (Begge tidde.) Etter et minutt eller så ville jeg noe mer, men hun lot meg bestemt forstå, at nei. Hun lot seg ikke gripes og løftes, hun klamret seg fast til dørhåndtaket. Jeg fikk bare brystene, hun hjalp meg til og med. Noe knakk under fingrene mine, og Vera, som muligens ikke ville spolere denne utsøkte delen av undertøyet sitt, rykket av seg brystholderen og puttet den i håndvesken. Du kan ha brystene, sa hun. Men ikke et gram mer. Kurnejev skrittet forbi oss tre ganger (ikke mindre) frem og tilbake der ute i korridoren. Razumovskij-familien var bortreist for nesten et halvår, dette visste han. Han kunne ikke begripe hvor Vera hadde gjemt seg, han lyttet etter klakkingen av hælene hennes, hadde hun virkelig kommet seg opp til en annen etasje så kjapt? Men hvordan? … Han hadde ikke hørt hvordan hun hadde listet seg bort til hjørnet mitt på sokkelesten. Et øyeblikk stanset han likevel utenfor Razumovskijs dør (helt sikkert, jeg husker et lite opphold i de nervøse skrittene hans – et opphold, et tegn!). Og så gikk han videre. Mens dette øyeblikket tregt slepte seg av sted, sto vi to på den ene siden av døren, Kurnejev på den andre. Tre mennesker et skritt fra hverandre. Det var stille. Men så gikk ingeniør Kurnejev videre og avslørte sitt nærvær. Så snart skrittene hans hadde stilnet fullstendig, dyttet Vera bort hendene mine: «Så, nå er det over. Det får holde!» Hun tok et besluttsomt skritt mot døren. Så gikk hun.

Jeg går for å lete etter kaffe i anretningen (vi fant ikke noe på kjøkkenet), og Kurnejev følger etter meg med varsomme skritt over teppene. Kanskje uroer han seg for konen sin nå også: For alle tilfellers skyld ville han vite hvordan leilighetene som eierne har forlatt, var innrettet (og hvor kunne man eventuelt gjemme seg der? …). Og faktisk, der var det kaffe, en hel boks! Det forundrer meg ikke. Kaffe er en velsmakende og kostbar drikk. Beboerne gjemmer den ofte. Og jeg finner den ofte. Jeg vet ikke hvorfor de gjemmer den. Sobolevys er absolutt ikke fattigfolk – de reiste støtt og stadig utenlands, de hadde midler og var i det hele tatt sjenerøse. Når de reiser, tilkaller de meg. (Jeg arbeider ikke som vakt offisielt, men etter avtale og for en billig penge. Jeg er en ingen. Men de er desto mer beroliget.)

Vi setter oss på kjøkkenet igjen, og Kurnejev kverner i vei på den gamle melodien sin: «Vi, Petrovitsj, er menn, og vi bærer et ansvar for kvinnen …»

Jeg tier.

«Hvis en mann kniper en annens kone i en liten synd, trenger vel ikke alle få vite det? Enig? Vi behøver ikke sladder og skandale. Vi kan bare advare mannen i det stille, og da hjelper vi familien gjennom en vanskelig tid også …»

Han venter. Jeg tier.

Vi drikker den uvanlig gode kaffen i små slurker.

«Å beskytte familien er en plikt. Enkelt og ærlig. En plikt …»

«Ja, ja, en plikt,» nikker jeg. Vera er en stolt, vakker kvinne med gode manerer. Jeg kaller henne (i tankene) for madame.

Men innbiller han seg virkelig at jeg kommer til å fortelle noe om henne? Eller hviske ham noe i øret? Så jeg virkelig ut som en mann som bevarte familien? En ren fornærmelse. Og attpåtil på angivermaner … Eller hadde ingeniørhodet hans koblet alt dette sludderet om kvinner sammen med det at jeg skriver (eller rettere sagt skrev) fortellinger, hvorfor klenger du deg på nakken min, kjære venn? – fikk jeg lyst til å fare opp. Jeg skulle gjerne selv plassert et par horn på pannen din om ikke dette fehodet Khanjukov var kommet meg i forkjøpet. En faens mekaniker. Reparatør!

Jeg tier naturligvis. (Ikke for alt i verden!) Og kaffen hadde vi drukket opp. Kurnejev holder koppen i luften, heller på den slik at de siste dråpene kaffe faller tungt ned på skålen. Svart på hvitt. Som om han sier: Slike tårer skulle mennesket gråte.

«Men slike tårer finnes ikke. Synd.»

Jeg tier.

«… Du husker selvsagt – du er jo den dannede blant oss – at slaget om Troja begynte med at Helena forlot mannen sin. (Som svar burde jeg vel ha avslørt et og annet fra Heidegger for ham.) Helena var nå engang Helena. Sånn er det, Petrovitsj … Familier har blitt ødelagte helt siden Homers tid. Men likevel … familien er hel. Noe holder den sammen!»

Jeg glor sløvt ned i kaffegruten. Konen hans bedrar ham med Khanjukov, mekanikeren, altmuligmannen, og hun gjør det i det stille, elegant, uten oppstuss og skandale, hva mer ønsker han seg?

«Hele livet, Petrovitsj, bygger på familien. Hele verden – på familien. Nasjonen – på familien. Ja, selv livet til ungkarer, uforbederlige skjørtejegere og donjuaner – også det bygger på nettopp familien …»

Jeg føler hvordan nervene mine spenner seg. Han bekjenner seg provoserende, kan hende forestiller han seg, han presser ekte medfølelse ut av meg – stopp, stopp, jeg lytter gjerne, men det er også alt.

Jo lettere det er å styre tungen sin, jo mer trengs det. En vakt har ansvaret for leiligheter. Og ikke for koner midt i førtiårene.

I døren begynte Kurnejev å unnskylde seg, han hadde opptatt min tid, sa han. (Han hadde kastet bort sin egen også, han fikk jo ikke vite noe av meg.) Like fullt inviterte han meg på mat og drikke.

«Kom, så går vi, Petrovitsj. Sitt litt sammen med oss …»

Jeg skyndte meg med å svare ja, men følte en tretthet som om jeg to–tre timer hadde vært i kamp med en sterk og erfaren hypnotisør. Jeg var nesten i ferd med å sovne. En sånn ektemann var han! (En komplisert og ikke helt vanlig, sjalu ektemann.) Plutselig tenkte jeg: Kurnejev ønsket ikke skandale, han ville ikke knipe henne i noe – han ville bare helt ærlig gi henne noen formaninger. Drive brannslokking i det stille. Den aldrende manns lodd. Han lette ikke lenger etter barnet de hadde mistet; han lette bare etter henne.

I vår tid var det bare korridorene igjen av det forhenværende hybelhusets bundne rominndeling. Og luktene som streifet forbi. Den smygende lukten av en varmrett så sent på døgnet ga retningen: gjorde det mulig (hvor lang korridoren enn var) å regne seg frem til leiligheten der bryllupet fant sted, og der Vera Iljinitsjna Kurnejev, som nå giftet bort datteren sin, maste omkring med det siste av sine krefter. Gjestene hadde gått, det var finito, det var bare fire mennesker igjen, men Vera, madame, smilte likevel friskt til meg, og – hun hadde ikke noe valg – inviterte lasaronen til bords.

Å, som vår e-e-ensomme

tid fa-arer he-en

sang de, Kurnejev har en bemerkelsesverdig stemme; Vera, gråsprengt i håret, vakker, satt ved siden av mannen.

De viste meg bilder av de nygifte – datteren var der overalt, hun liknet på Vera, men med hvitt slør. De unge i bilen, de unge som utveksler ringer, kysser hverandre. Jeg begynte å slappe av. Å sitte i varmen i et drikkelag er ikke den verste måten å fordrive tiden på, ikke noe mas, ingenting trykkende – man synger til og med! Se der stemte de i med Kurnejev, slett ikke dårlig, og de var ikke engang sangere, men tilfeldige mennesker. Og der kom plutselig den stakkarslige Tetelin inn. I likhet med meg trenger han seg straks bort til bordet og forsyner seg hektisk med mat på tallerkenen. Og gir seg umiddelbart til å gomle. Det er bare to (jeg og Tetelin) som passer på leiligheter i dette digre bygget med alle dets leiligheter. Det er ikke mange. Men to sultne vakter på en og samme, slett ikke overdådige bryllupsfest – det var bare for mye. Attpåtil satte Tetelin seg rett overfor meg. Nå kommer han til å klistre seg på med en prat. Jeg gikk. (Jeg er mett, jeg er full, hva mer kunne jeg trenge?)

De har betrodd meg hundrevis av historier: Snart med plutselig iver, snart med forsiktig sannferdighet lesser de av seg sitt livs lagvis oppsamlede skrammel her hos meg. «Stikke innom Petrovitsj» – det er hva de kaller det (med ironi, naturligvis, i spøk). «Har du kommet for å skrifte?» pleide jeg buldrende å spørre (også i spøk). Når de prøver seg hos meg, tror jeg at de befrir seg fra skjulte komplekser, fra forutanelser eller ganske enkelt fra mindre sjelelige overbelastninger. Mikhail fortalte at i Vesten kunne psykiatere hale enorme summer ut av slike folk. Men ikke jeg. Jeg byr dem på te. Rett som det er vodka. (Men naturligvis er det som regel de som har med seg en flaske.) Så de trenger meg. Trenger meg nettopp i egenskap av taper, i egenskap av en slags forfatter, for i disse første postsovjetiske årene var forfatterens prestisje ennå høy – så oppblåst og skyhøy at om jeg hadde vært en virkelig forfatter, med bøker og med bildet mitt i en avis eller to, ville de være redde for å komme, redde for å ringe på døren min selv når de var drivende fulle. (Og om de hadde dristet seg til å komme, ville de snakke i brokker fra avisene.)

Ofte gikk det i politikk (særlig innledningsvis): «Noe nytt der borte?» spør de med et nikk mot oven; et muntert nikk, for som han sier, han selv hadde jo drukket i tre dager, men jeg kunne alltids ha rukket å se innom Kreml og tatt en prat med Gorbi som satt og kjedet seg der borte. De snakket om prisene, selvsagt. Jeg svarte motstrebende. Så om konen. Om barna. Om den helsikes arbeidsformannen. Om potensproblemer (med kona – hør her, er det bare slik i perioder, eller er det for alltid?). Om naboene. Om Solzjenitsyn. Om butikker i Vesten og her hjemme. Om Krim – igjen en dreining inn på politikken, vi vandrer i ring. Men når de nå var kommet til meg, og det nå likevel var kveld, bar jeg alltid over med dem og lot dem snakke ut. (Uten at jeg dermed følte selv den minste stolthet over deres forfyllede tiltro.) Jeg visste naturligvis at de foraktet meg bak min rygg. De hadde arbeid, jeg ikke. De bodde i leiligheter, jeg i korridorene. De var, som de uttrykker det, integrert i verden omkring seg, om ikke på en bedre så i alle fall langt tryggere måte. Og for dem var verden enkel nok. Den bare var omkring dem. Som en balje. (Med solid kant rundt.) Til tider kan samtalen være vissen og ullen, det rene vås, samtalepartneren stotrer frem dumheter, men selv i et slikt (og for meg anstrengende) tilfelle kan han til slutt føle seg merkbart varmere om hjertet. Hvordan jeg i så fall varmer det, er for meg en gåte. De bare snakker ut en stund, og så føler de seg lettet. De smiler. Klar til å gå. De har fått sitt, og nå tar de det med seg. Hva da, egentlig? Det vet ikke han heller, men når alt kommer til alt, har han fått noe som varmer ham. Nå trenger han meg ikke mer. Gjesten reiser seg for å gå, og i døren husker han plutselig til sin glede at i det hele tatt var jeg bare en dritt, en arbeidsløs, noe sosialt ynkelig, en vakt.

«Så du bor i andres rom?» sier han hoderystende og går. Denne siste spyttklysen (selvbekreftelsen) var hans ubehjelpelige honorar for at jeg så beredvillig har lyttet til hans opphoping av dumheter i livet.

Av og til, hvis han hadde det helt elendig, kunne jeg i en følelse av menneskelighet følge ham ut. Av menneskelighetsfølelse kunne han heller ikke la meg være i fred. Som slektninger. Vi streifer langs korridorene i én etasje, så går vi opp trappen til en annen etasje, også den stille og folketom – det er natt alt. Jeg følger ham til leiligheten hans, til hans av kone og barn duftende kvadratmetre. Helt frem til døren, her kommer han på at han må røyke. Så står vi ved døren og røyker.

«Gå inn nå. Du må jo på arbeid i morgen,» sier jeg.

Han nikker: «Ja, du har det bra, du (det vil si som ikkearbeidende). Sånne som deg ordner seg fint,» sier han for i forbifarten å sende meg en siste spyttklyse. Og etter å ha ønsket meg god natt med en avfeiende gest blir han borte i den mørke døråpningen.

Jeg stabber tilbake gjennom korridorene. Jeg går inn, rydder av bordet, vasker opp koppene etter ham og meg. Og mekanisk begynner jeg å synge en sang som min avdøde mor en gang hadde drevet inn i sjelen min.

Men han har jo rett. Mitt «jeg» har det godt. På tide å gå til sengs og sove.

Men jeg følte meg drevet til å vandre frem og tilbake i de nattlige korridorene. Det er halvmørkt og stille. Få lamper. Det er som om Kurnejev, som hadde jamret seg over sin skjebne hele kvelden, hadde overrakt meg en stafettpinne – å lete etter og finne en kvinne i korridorene.

Tidligere hadde jeg bitt meg merke i og verdsatt dette temaet, dette at når en manns hjerte er overmåte egget (av leting), vil det drives, provoseres og hisses til å søke en annen manns kvinne – i det hele tatt en hvilken som helst manns. De fires hjerter, eller Han og hun, kalles dette hos meg, et evig motiv. (Like evig som kjærlighetstrekanten.) I det enorme huset har jeg gjennom mange år kjent mange kvinner, men tiden har gått, det ene året er blitt dekket over av det neste, et ansikt av et nytt – en vifte av år og ansikter som alt vanskelig lar seg folde ut. Derfor kunne jeg her og nå, og så sent, i høyden regne med Tatjana Saveljevna, legeassistenten, syvende etasje. Riktignok hadde heller ikke hun sin fulle frihet. Men hvis et besøk hos en kvinne i en sen nattetime (psykologi) krever forsiktighet og innebærer en viss risiko, er dette bare et pluss, som kjent bare øker det mannens spenning i hans nattlige jakt. Der har vi syvende etasje allerede. Og den uforglemmelige, avskallede svingen i korridoren i denne etasjen. Til en begynnelse (jeg lyttet) går vi forbi. Det er stille. Men stillheten kunne bety både et ja og et nei. (Tatjana Saveljevna bor visst sammen med en mann, kanskje sågar ektemann, en sjåfør.) Jeg går bort korridoren rundt hjørnet og ser ut gjennom vinduet på østsiden – der nede på gaten, bak K-fløyen (og like til venstre for dagligvarebutikken), lå det asfalterte kvadratet der bilene ble parkert for natten. Der sto vanligvis hans lastebil også. Jeg kikker ut: ingen lastebil. Men han kan ha satt den rundt hjørnet.

Jeg går dit gjennom den nattlige korridoren, selvsagt! Jeg er allerede et godt stykke forbi svingen (her er det bedre utsikt fra vinduet). Jeg er forbauset over meg selv. I en alder av over femti burde man sitte og lese så sent på kvelden. En bok, et tidsskrift, i hjemmets lunhet. I en varm lenestol. Lese før man sovner, hva er vel bedre enn det. Er det ikke bedre med Heidegger enn å luske omkring på denne måten? Men jeg går videre. Motet har økt etter hvert, han og hun! I lommen har jeg stadig den samme kvartflasken; leveren verker ikke. Rent som i ungdommen. De tomme korridorene hilser meg. Her er jeg! Øyeblikkets jubel ombruser meg som en så sterk vind av følelser at snart vil alle mine stjerner rives ned fra himmelen. (Man kan forestille seg hvor mange menn som i sin tid har vanket om natten i korridorene i dette tidligere hybelhuset.)

I enden av korridoren flakket skyggen av en eller annen. Men han var mer lettskremt enn meg og vek til side først. Det var godt. (Det knirket i en heisdør. Noen gikk hjem.) Der er nordsiden. Sjåføren hadde vel neppe parkert bilen sin der for natten. Men gatelysene blender sånn at det er umulig å skjelne noe. (Ned på gaten går jeg likevel ikke. Det får være måte på alt. Jeg er blitt for gammel.)

Jeg har fått mot, men det smelter bort litt etter litt, og mitt «jeg» (et fly som har gått tomt for drivstoff i luften) krever at jeg går til direkte aksjon. Jeg går mot døren hennes. Legeassistent Tatjana Saveljevna kommer nok til å forstå. Hånden min slår i stykker stillheten: Jeg banker mer bestemt og høyere. Nå kunne legeassistenten ikke unngå å høre meg. «Hvem er det? … Vi so-over!» Den søvnige stemmen hennes, og enda mer det trette tonefallet og det dempede, sengevarme «vi» forklarte alt. Jeg kunne vende tilbake til min lune lenestol, til Heidegger.

Aha: Jeg hører lyden av en dør som langsomt åpner seg. Legeassistenten, iført morgenkåpe, står søvnig i den halvmørke døråpningen. «Han er hjemme …» hvisker Tatjana Saveljevna. Det er så vidt hun åpner de søvnige leppene. (Hun prøver seg på et forsonende smil.) Øynene hennes åpner seg overhodet ikke.

«Forstår,» sier jeg. Jeg føler hjertet mitt som motvillig forsoner seg.

Vi tier. Tatjana Saveljevna flytter matt vekten fra den ene foten til den andre, og med denne bevegelsen sender leilighetens ånd mot meg duften av hennes kropp, hastig tildekket av morgenkåpen.

Fra dypet av korridoren, en tredve skritt borte, hørtes plutselig et fjernt skrik. Eller stønn. Naturligvis, når det er natt og du er opphisset, kan du lett overdrive, og hører av en eller annen grunn enten et skrik av smerte, eller av lyst. (En tanke streifet meg: Nettopp dette skriket var det Kurnejev ventet på der han årevis hadde løpt omkring i etasjene.)

Vi vekslet blikk, og legeassistenten spurte: «Hva var det der borte?»

Jeg trakk på skuldrene. «Vet ikke.»

Vi ble stående enda litt. Det var stille.

«Han er hjemme,» gjentok legeassistenten, hun mente sjåføren.

Jeg vinket til henne. Klart.

Hun hadde allerede lukket døren. Og jeg hadde allerede gått videre forbi døren hennes, korridoren fortsatte, hva var det å sørge over! … Selve bildet av korridoren, som så uforvarende hadde dukket opp i dag, hadde nå vokst seg til en lovmessighet, til en allmenn verdensordning. Alle verdens menn, og jeg er intet unntak, er liksom fortapt i disse korridorene, de har løpt seg bort, er på villspor, ute av stand til en gang for alle å finne kvinnen. Korridorene omkranser en, korridorene er overalt.

Hva en mann enn måtte hevde, han lever bare gjennom den tilfeldige erfaring han fikk tildelt i ungdommen. Mannen erverver den ikke selv. Mannen bare kler seg i dens bilde, sliter avlagte klær. Denne leken har en dobbelt karakter og en likhet med korridorene – alle dørene ser like ut fra utsiden. Og ingen av dem er den rette for stakkaren. Koner taper glansen, mister fortryllelsen og skuffer. Elskerinner lyver. Gamle koner ser ut som knokkelmannen selv. Barn har han i virkeligheten heller ikke, for barn dør, blir borte på jernbanestasjoner og havner i hendene på tiggersker, eller de blir ganske enkelt voksne, blir fremmede og avvisende – de befinner seg i den brokete masse, i den store hop – mens mannen er overlatt til seg selv, og forstår desto tydeligere at han for sin del ikke kommer til å forandre seg i sin vedvarende ulvejakt. Mannen, hva annet kan han gjøre, vandrer i de nattlige korridorene, ser på nummerskiltene til leilighetene, på deres matte messingglans – på dørenes bedragerske lukkethet. Hva ellers duger vi til, spør han seg, om ikke krig? Mannen er sjelden tilfreds. Dørene er like alle som én, og han blir nervøs – han raser. For han er jo lik en som blindes av stær, men fylt av sinne og besluttsomhet til å se. Han bare nekter å tro at om han banker på, trykker på ringeknappen, kaster seg på med skulderen eller endog i øyeblikkets opphisselse sparker i døren med foten, vil han få svaret: «Vi so-o-over!» Han våger ikke, vil ikke, akseptere som et faktum at verden er enkel, og at det ikke finnes noen annen dør for ham – den eksisterer ganske enkelt ikke. Den er ikke blant alle disse døråpningene, og den har ikke noen nummer blant de matte messingtallene.

Sant nok er korridoren lang, den har buktninger enda lenger frem i tid, og femti og seksti år er ennå ikke hundre.

Skriket gjentok seg, med et ekko som fortapte seg bortover i korridorene – denne gangen hørte jeg mindre lidenskap i det (og mer smerte). Jeg hørte til og med fortvilelse. Og likevel var det samme skrik …

Denne fortvilelsen fikk meg til å øke tempoet – eller rettere, jeg satte av sted. Korridoren med sine slyngninger og dører lovet meg noe med dette skriket. (Lovet meg. En bemerkelsesverdig, nattlig tanke, som alltid forfølger mannen.) Dessuten hadde min hørselshukommelse, som nå hadde frigjort seg fra øyeblikkets eksaltasjon, nesten gjenkjent dette skriket, dette stønnet, et minutt til, og jeg ville være parat til å hånle over meg selv, men … nattens minutt varer lenge. Og om natten foretrekker mannen å være mest mulig døv.

«Å-åh. Oi-o-o-oi!» I dypet av korridoren lød igjen ekkoet av et hemningsløst lidenskapelig stønn, slike man ellers bare hører i ganske unge år.

Det banket i tinningene, jeg fikk dotter i ørene (blodtrykket), men jeg løp og løp, nesten fløy bortover, jeg berørte så vidt det oppskrapte korridorgulvet med mine utgåtte sko. Dessuten visste jeg, jeg hadde gjettet det alt … det var bare Sytjsov-gamlingene … synd!

Det var ekteparet Sytjsov som lå syke. Gamle menneskers stønn minner om de unges lidenskap, med samme undertone av fortvilelse.

Til slutt måtte jeg senke farten og le. Jeg banket på døren og dyttet den opp. Alle visste at Sytsjovgamlingene kranglet evinnelig, gneldret og skrek, og at de som regel ikke låste døren i påvente av at noen skulle komme og hjelpe dem. Stanken av deres lune rede, av deres utlevde kvadratmetre, rev i nesen. Pluss en frisk duft av medisiner. Begge led av kraftig isjias. Til tider hadde de slike smerter at de ikke kunne stå opp. Disse nettene i tosomhet hadde satt seg i margen på dem!

De gamles tosomhet ga meg plutselig en forklaring på anstrøket av lidenskap som jeg feilaktig hadde ment å høre: Det var to som var syke – han og hun.

«Om bare et menneske kunne komme! Hvem som helst, herregud! Om bare noen kunne komme forbi!» brummet, ja, nesten brølte gamle Sytsjov. «Når du ikke trenger dem, da tramper de forbi i horder. De løper av sted! Men nå er det ikke en sjel …»

«Varmeflasken?» spurte jeg.

«Ja, ja, men fort, Petrovitsj!» ynket gamlingen seg.

Den gamle konen stønnet bare umerkelig. Hun var mer beskjeden enn ham, og tålmodigere.

«Skynd deg!» jamret gamlingen.

Jeg gikk inn på det ørlille kjøkkenet deres. Jeg så varmeflaskene med en gang – hans og hennes. Hennes var slitt og skrukkete, den lakk sikkert, jeg måtte legge et håndkle rundt. (Jeg lette med øynene etter et håndkle på veggen.) Sytsjov hadde jobbet ved samlebåndet på en bilfabrikk hele livet, nå var han sytti og nedbøyd, i hans tilfelle dreide det seg om armene – jeg måtte legge varmeflasken nedenfor nakken, mellom skulderbladene, tenkte jeg. Og konen skulle selvsagt ha den under korsryggen. For hun skammet seg sikkert om en fremmed hånd la den under baken hennes. Under halebeinet.

«Hva roter du med så lenge?!» gryntet Sytsjov, han stønnet enda høyere nå.

«Jeg varmer vann.»

«Har du satt på en hel bøtte, eller?»

«Ikke akkurat det. Varmer vann for to.»

«Hun trenger det egentlige ikke. Hun bare skaper seg. Hun vil ikke stelle meg!»

Den gamle konen begynte å gråte: «Eier du ikke samvittighet? … Det er en skam. Å, for en skam, Petrovitsj.»

På bordet var det tallerkener, matrester, brød – åpenbart hadde hun laget kveldsmat til ham med sine siste krefter, og lagt seg. Sytsjov hadde spist, deretter hadde han lagt seg han også, og gitt seg til å stønne. Han var slått ut. Men hadde noen av dem lett etter medisiner? (Jeg var bedøvet av medikamentlukt, men hadde ennå den krydrete duften av den søvndrukne legeassistenten i nesen.)

Da jeg spurte om jeg ikke skulle tilkalle ambulansen, skrek begge gamlingene opp – nei, nei, hvis de kjører bort den ene, hva da med den andre? Og leiligheten? … Nei, nei. De vil være syke sammen og dø sammen. Sammen – og dermed basta. En familie fra Homers tid i oppløsning.

Jeg angret allerede på at jeg hadde gått inn til dem. Sytsjov selv skulle stått opp! Jeg likte dem ikke, og særlig ikke ham. Men etter å ha fulgt et uklart, erotisk rop ville det vært pinlig ikke å svare på et ganske utvetydig, menneskelig rop. Og de hadde jo stønnet lik ungdommer. Så sanselig. De hadde lokket med smerte forkledd som lidenskap.

«Tar det lang tid? … Petrovitsj?!»

«Ti stille.»

Gamle Sytsjov var en uforbederlig samler av porselensfigurer – der sto de, liksom klar til dyst, på en gammel kommode. Som på en høyde, oppmarsjert – kjerringer med utbredte armer, bjørner med utbredte labber. Smakløse. På avstand var den ene lik den andre. Samlebåndet hadde heller ikke her sluppet taket i gamlingen – han ønsket ensformighet. Det gamle monsteret skjelte sikkert ut konen sin for at hennes livsfølelse ikke var i samsvar med klokkens ensformig inndelte tid.

Hennes skyld overfor ham var stor: Hun var kvinne, og hun var gammel. Hun var ikke av porselen, og derfor kunne han brøle til henne, bebreide henne, nesten jage henne på dør, så grundig og så definitivt hadde hun tapt den endeløse, den evinnelige kampen mot mannen. Til gjengjeld hadde hun en siste fordel: Hun var kvinne, og derfor kom hun til å overleve ham med to tiår. Han minnet henne til stadighet på dette. Da rødmet hun straks og ble forlegen. (Hun skammet seg over sitt kommende, lange liv.) Han drev omkring på markedene, kjøpte porselensfigurer, fra tid til annen tok han seg en øl mens han satt og spilte domino i gården, hun, derimot, sto ved komfyren og laget mat helt til han var tilbake igjen. Sytsjov kom hjem og åt, han hev maten i seg i grove, store stykker – åt uten å skjelne hva.

Da jeg la varmeflasken mellom de benete skulderbladene hans, skrek Sytsjov til meg også – litt til, enda bitte litt lenger ned! … han jamret. Den gamle konen hans (nå kommer jeg til henne) var helt utpint av venting, hun stønnet tynt som en mus. Skammen pinte henne, alderen pinte henne. Og enda en ting gjorde henne forlegen: Hvordan skulle hun ligge på varmeflasken som lakk?

«Har du hatt et håndkle rundt, Petrovitsj?»

«Det har jeg.»

Jeg hadde knapt kommet til døren før de begynte å kjefte på hverandre – skulle jeg slokke lyset? Eller la det stå på?!

«Bare slokk det, Petrovitsj. Vi må sove …» (Hun hadde vanskelig for å sovne med lyset på.)

«Du kan bare våge,» glefset gamlingen. «Kanskje vi trenger enda noe.»

«Men Petrovitsj kom jo.»

«Fjols. Han kom fordi lyset sto på … Hvordan skulle han sett oss i mørket?»

«Jeg må sove.»

«Så lukk øynene og sov.»

«Slokk lyset, Petrovitsj. Jeg ber deg …»

«Du kan bare våge!» skrek gamlingen.

Bare en gang iblant …

Det skjer bare en gang iblant at åpenbaringer kommer så bardus på. Ingeniør Gurjev fra nr. 473 (igjen en ingeniør!) oppdaget plutselig Guds eksistens, noe som så vidt jeg husker skremte ham voldsomt. Han visste ikke hvordan han skulle forholde seg til eller leve videre med denne oppdagelsen. Men jeg visste det jo heller ikke. (Trodde han virkelig at noen visste det?)

Han kom til meg for første gang – jeg tror det var første. Han virket engstelig da han kom, han hadde med seg en solid flaske vodka, og bare så vidt kommet innenfor dørterskelen meddelte han at han ønsket å snakke om Gud.

«Om hva da?» Dette var jeg ikke forberedt på. Det å høre fulle folk snakke ut har medført at jeg betrakter skjebnen med en viss fryktløshet – andres så vel som min egen.

Jeg forsøkte å spøke det bort og spurte: Ingeniøren hadde vel sett det svære skiltet på døren min, der det sto: Her snakker man vanligvis om Gud.

Han ble forlegen – nei, noe slikt skilt hadde han ikke lagt merke til.

«Og vet du hvorfor?»

«Nei.»

«Fordi man ikke snakker om den slags her.»

Men her rettet jeg meg selv (ingeniøren så nå fullstendig fortapt ut) – jeg slo ut med hendene, og sa at det hender nok at vi snakker om det, men sjelden … Og selvsagt ba jeg ham sette seg. Jeg tørket av glassene med et rent håndkle og skjenket opp det første glasset, ett til ham og ett til meg. Når alt kom til alt, måtte jeg la ham snakke ut. Men jeg hadde ikke lyst til (og ikke torde jeg heller) å ta inn over meg dette vrengebilde av menneskelig tillitsfullhet. Jeg hadde ikke noe å si ham, men lytte i taushet kunne jeg jo alltids. En delikat, men samtidig hverdagslig bekymring: Noen lette etter sin kone i husets korridorer, eller en kvinne, andre søkte Gud. Det var da normalt nok.

Noen leter etter kvinnen hele livet, andre har nok med Gud – for man kan jo utlegge, korrigere og sukre en overrumplende tanke til den blir uten brodd. Til den mister skarp kontur og overhodet ikke stiller oss usle og elendige opp mot hverandre.

Ingeniør Gurjev, beboer av hybelhuset i nr. 473, hadde plutselig «kastet et blikk på livet». Dette blikket hadde brakt alle hans følelser til taushet, de hadde stilnet magisk, unntatt, som han sa, denne ene: forundringen. Forundringen over liv og død. Det viste seg at folk døde rundt omkring! Plutselig hendte det at noen skjøt seg, andre fikk kreft, andre igjen kjørte seg i hjel i bil. Men han, Gurjev, levde ennå. Med ham var alt i orden. For ham var det bare livet som gjaldt. Måtte det ikke da være noen som beskyttet ham, som så til ham (for eksempel under søvnen, om nettene) i hans ikke særlig sunne, ikke særlig forsiktige og ærlig talt svært så ordinære liv? Han var ordinær, men likevel under beskyttelse. Her var det at det dukket opp et spørsmål (slik uttrykte han seg) for ham, herr Gurjev, den beskjedne ingeniøren fra fjerde etasje, leilighet 73. Hvem var det da, eller hva var det, som så lenge og så tålmodig beskyttet oss? I undring over dette ubesvarte spørsmålet begynte Gurjev nå og da å heve blikket mot himmelen.

Hvorfor mot himmelen? Fordi, som han sa, han var nå et av disse vanlige menneskene som var vant med å vente på noe fra oven.

«Men det var tomt der oppe! Det var ingen ledere der!» Ingeniøren satte i å le, han ironiserte nå. For han hadde lagt hodet bakover og så stadig høyere, sa han …

Men etter en stund stokket fortellingen seg for ham. (Vi hadde nettopp drukket opp vodkaen.) Han var full og mumlet noe om at han hadde glemt hva han kom for – og i det hele tatt hadde han sittet for lenge og skravlet!

«Unnskyld, Petrovitsj. Jeg er full …» Han hadde reist seg og sto og vagget.

Tungen ville virkelig ikke lystre ham. Men tanken sin holdt han for seg selv – det var også klart.

Han gikk.

«Hørt på maken – jeg snakket om Gud!» sa han på terskelen, liksom forbauset over seg selv.

Jeg følte meg lettet da døren lukket seg bak ham. Han var ikke kommet til rette mann.

Men hvem han nå enn hadde kommet til, hverken var eller ble ingeniør Gurjev noe religiøst menneske: Slike som han går ikke i kirke, de ber ikke hjemme om kveldene. Han var snart førti, og ved sine fulle fem. Han hadde bare forsnakket seg om sin kortvarige fornemmelse av Gud, hadde pratet litt vel mye. I øyeblikk av anfektelse ville ingeniør Gurjev kan hende være glad for å kunne kikke innom en eller annen (fortrinnsvis litt sjaber og uvasket) uanselig, liten kirke helt i utkanten etsteds, men å snakke med presten ville nok den intelligente Gurjev kvie seg for. Ritualer står ham usigelig fjernt, og evangeliene betrakter han bare som litteratur. (I angst for selvprofanering unngår han i det hele tatt å uttale ordet Gud.) Gurjev blir rørt av sangen og ordene i de vanlige bønnene, og av røkelseslukten – det er som minner fra en svært fjern barndom. Hans indre higen mot Den høyeste er langt mer intim og mer kvalfull enn all vimsingen rundt portene til små kirker, enn trengselen ved kirkedørene: Det er de renhjertede, gamle koners og de enfoldige unges naive fest. Slik er hans oppfatning. For ham er Den høyeste ikke konsentrert i nærheten av menneskene. Ikke engang i nærheten av kirken. Den høyeste er som himmelen.

En gang (Gurjevs fortelling) skjedde det på vei fra arbeid.

Han kom ut fra en overfylt buss og hadde ikke trukket pusten ennå. Han rullet på de maltrakterte skuldrene, trådte ned på det vante fortauet og hadde bare så vidt rukket å løfte hodet mot det blå, da noe liksom berørte ham (han ble berørt av noen) … og han ble slått, stukket liksom av en elektrisk strøm. I samme øyeblikk ble følelsene skjerpet, Gurjevs øyne ble fuktige. Og helt uten grunn – det var ingenting som medvirket til det, og ingen tanke hadde ennå rukket å posisjonere seg «for» eller «imot», men hybelhusboer Gurjev fra nr. 473 forsto plutselig at det var det, at det var Gud. Ordet, som var kortere enn et pust, bare kom helt enkelt av seg selv og uten noen forberedelse. Uten den kjente renselsens vei, uten ritualer og uten korsang hadde ordet funnet veien til en lenge ventende, beskjedent-ærgjerrig sjel ad korteste vei: den direkte.

Det nye i oppdagelsen ble snart tilslørt av et skylag: skyer av grå bekymringer, hverdager, det var ikke til å komme utenom. Men også i en svekket form hadde denne fornemmelsen i Gurjevs bevissthet festet seg som et slags gullkorn. Det hadde hektet seg fast. Det hender at Gurjev fra nr. 473 fra tid til annen mumler frem noen uklare brokker, henstillinger, hjemmelagede bønner, riktignok uten selv å ville stå til regnskap for det. (Han er redd for å stå til regnskap.) Ferdigheten til å forklare mennesket og staten, og samtidig sletter, skoger, hav, mikroverdenen og kosmos og hva det nå måtte være, ingeniørens tidligere selvtilfredse evne til å forklare all verden i samme sveip lå ennå tyngende over hans hjerne. (Nå visste han ikke hvordan han skulle bli kvitt det.) Derimot var han fullkomment tilfreds med det lille kornet av gull som hadde kommet flyvende til ham. Vår mann slår seg til tåls med lite. Ordet Gud uttaler han da heller ikke, men hvis han likevel skulle komme til å forsnakke seg og det skulle glippe ut av ham, ville han gjemme det, dekke over det med tomt prat, liksom med fyllerør.

Det vidunderlige lysglimtet etter bussen (enten det nå var lys eller påkallelse), på fortauet med vårens første søle, gjemte Gurjev også inne i seg. Han oppfattet det hele som noe tilfeldig. Som om noen hadde mistet noe og en annen tok det opp. Det vil si han tok det opp, og nå tittet han seg omkring med et forsert smil og en lett engstelse – de forbipasserende hadde vel ikke sett det? (De lo ham ikke ut, vel, de tok det ikke fra ham?) Det var best å ta vare på det til en annen gang. Det var best å ha det i det stille. Slik lever han og slik kommer han til å leve, uten å dele sin ørlille oppdagelse som han holder for seg selv. Og med den kommer han også til å dø.

Korridorene …

Korridorene i utvidet forstand, som et bilde på hele verden, fikk også min bror Venja se en gang (eller i det minste én gang), han som tidligere hadde vært den geniale Venedikt.

I en uoverskuelig sum lå det kilometervis av disse nedtrampede gjennomgangene i bygningen, og som en ren antagelse kunne man forestille seg at Venedikt Petrovitsj gikk rett fra kontorets spindelvev og umiddelbart ut i korridorene i galehuset der han ennå oppholder seg: Han gikk ut og så seg til den ene og til den andre siden. I korridoren gikk mennesker i grå sykehusklær langsomt omkring. Og dessuten gikk det (men noe raskere) mennesker i hvite kjortler. Et liv etter sine egne regler. Et stille og lovmessig liv.

Plutselig fikk han det for seg at han hadde havnet i en fullkommen, klart opprisset verden: i sykesalenes metafysikk og de strengt kryssende sykehuskorridorene. Et øyeblikk var Venja i tvil – var dette hele verden? … Han stanset ettertenksomt og myste med øynene. Sto der rolig. Sykepleieren så ham. Denne sykepleieren var også et menneske, og også han sto der rolig i honnør til magien i de kryssende korridorene – kryssets under. En stille, dvelende stund. Venja henvendte seg til pleieren og meddelte ham at hvis dette var hele verden, da ville han, Venedikt Petrovitsj, nå gå og lete der for å finne noe. Han måtte finne noe som var hans, men som han ikke kunne finne i den ene sykesalen (kanskje tegningene hans som var strødd rundt om i hele verden?): så var det i den salen? eller kanskje i en annen? Den bredskuldrede sykepleieren reagerte godmodig, det hender at pleiere gjør det også. Har du mistet noe, så let. Et sykt menneske, la ham gå og bli overbevist selv.

Og Venedikt Petrovitsj hadde nå fått lov, og han lette: gikk inn og så overalt. I den ene og i den andre sykesalen. Han vendte sågar tilbake til krysset i korridoren, til den så sjeldent godmodige sykepleieren, og etter å ha orientert seg litt bega han seg i motsatt retning, inn i det venstre kneet på sykehuskorridorene. Han lette der også. Gikk innom og så på sengene. På nattbordene. På ansiktene til pasientene som satt der. (For alle tilfellers skyld så han i korridorene også.) Om Venedikt Petrovitsj lette etter tegninger er vanskelig å si. Eller var det hans tidlige skisser i kull? Eller også lette han (hvilket skjer med oss alle) i korridorenes slyngninger bare etter sin ungdom og seg selv, ung og leende; det kan også være.

Venedikt Petrovitsj vendte tilbake til pleieren og stilte seg ved siden av ham. Pleieren spurte – igjen godmodig: «Nå, hvordan gikk det? …»

Venja (allerede merkbart gråere og eldre) trakk på sine trette skuldre – sa at nei, han fant det ikke. Det bare var der ikke.

«En annen gang, kanskje,» sa pleieren.

Venedikt Petrovitsj nikket: ja … Som alle syke var han lydig og forståelsesfull (og rede til å vente lenge, lenge). Ble det en annen gang, så ble det en annen gang, han skulle ikke krangle. En annen dag ville kanskje hukommelsen hans med et slag bli skarpere, og korridorene, sykesalene og veggene ville helt av seg selv åpne øynene hans – og han ville omgående finne det han søkte (akkurat hva det var, kunne han ikke huske). Han slepte seg matt videre bortover korridoren. I slitte sykehusklær.

Jeg kom gående imot ham, hadde med epler til ham og kringler til teen.

Jeg så ham på lang avstand. Jeg kom til å huske hvordan vi hadde vært da vi begge gikk på teknisk høyskole, jeg i det femte året og Venja i det andre. Vi gikk bortover korridorene på studenthjemmet, vi var livsglade og sludret om et eller annet uklart og muntert. «Ha det bra, Venja!» «Ha det! …» Jeg var på vei ut og fortet meg mot en sidekorridor. Men i svingen stanset jeg og så meg tilbake. I disse første kryssende korridorer i vårt liv gikk vi sammen, veiskillet sjenerte oss ikke (vi følte det ikke engang), og da jeg så meg tilbake, gjorde han det samme. Han vinket. Det var lite lys, og håndflaten hans blusset opp som et hvitt tegn.

Jeg har den gaven at jeg gjennom dørene kan fornemme boligenes varmt aromatiske, duftende (utsondrende) kvadratmetre, og ved siden av dette vårt kortvarige (omtrent syttiårige) livs akk så svake duft av menneskesubstans. Leilighetene og korridorenes buktninger i hjørner og blindgater forvandler denne duftende virkelighet av leiligheter og korridorer til drøm, til film, til en hårdnakket illusjon, til en verden av sjakkbrettruter – til en interessant og ufarlig hypervirkelighet. Som det skulle vise seg seg, mer enn dette behøver ikke et menneske: For meg var det nok. Jeg er fullkomment tilfreds med denne verdenen av korridorer, jeg behøver ikke skjønnheten i Italia eller Sibir bortenfor Bajkalsjøen, New Yorks forvokste hus eller annet av samme slags. Jeg behøver ikke engang Moskva. (Selv om jeg setter pris på denne byens tomme metro nattestid. Og Moskvas Veronika. En klok pike. Hun elsket meg.)

En gang forekom det meg at korridorene, og de nummererte leilighetene med sine messingskilt, og særlig de stille dørene, var lik kvinner som gjemte seg. Fyldige kvinner eller magre. Vakre eller mindre pene. De vrimlet. Bak hver stille dør. De kunne plutselig komme løpende, nei, byksende ut på gangen, og så gjemte de seg igjen like plutselig. Man kunne brått se dem og møte dem. (Eller også måtte du lete etter dem.) Disse kvinnene som skjulte seg i korridorenes halvmørke og som naturligvis tørstet etter kjærlighet – verden var til overmål full av dem. Av korridorer og kvinner. Også mennene dukket sporadisk opp blant dem og ble borte igjen, men da mer som en bakgrunn, som et hverdagslig akkompagnement, en til tider uomgjengelig detalj i inventaret, på linje med et bord, et kjøleskap, et glinsende blankt (eller iblant rustent) badekar. De deltok, men heller ikke mer.

Imidlertid, alderen og min virksomhet som vakt (og dessuten denne hangen til å vurdere og taksere alt mulig, vår tids bedervede stank) har gradvis ført til en forbausende forandring både i min oppfatning av korridorene så vel som av meg selv. Denne forandringen er levende, den er ikke endelig, er under utvikling. I min forestilling er kvinnene litt etter litt, men stadig mer bestemt, blitt fortrengt av leilighetene de bebor. Å forstå min tilstedeværelse gjennom leilighetene, og ikke gjennom kvinnene – se det er nå tilværelsens strøm (dens flod).

Følelsen av forandring er gitt meg individuelt, det er ikke noe man kan trumfe seg til. Kvinnen har formelig slått rot i sine kvadratmetre. Og selve boligen har begynt å få et ansikt som var ikke mindre vesentlig og levende (og enda mer lokkende) enn ansiktet til kvinnen som bebor den. Og en anelse mer enn av kvinnen selv, fornemmer jeg varmen av hennes bebodde kvadratmetre. Jeg ser dem. Jeg værer dem (kv.metrene) gjennom vegger og gjennom dører: Jeg aner duften av dem. Suger den inn, erfarer den. Disse bebodde, duftende kvadratmetre, det er de som nå utgjør verdens mangefasetterte ansikt.

Jeg pønsket ut, jeg vurderte og lette etter en passende rettferdiggjørelse og forklaring: Når alt kom til alt, som vakt la jeg jo omsorg ned i disse kvadratmetrene, personlig liv. Og følgelig, i hver leilighet (i denne, i den andre eller tredje) angis ikke bare beboernes grunnflate; det vil si, på gulvet i hver leilighet er det noen kvadratmetre boligflate som er mine, ikke mange, bare en eller to, men de er mine – de er sikret av meg og voktet av meg. (Slik tidligere en liten del av hver skjulte kvinne hadde vært min. Om enn liten.) Jeg kaller dem ganske enkelt for kv.metrene. Hver dag jeg vandrer langs korridorene, er det for en del under innvirkningen av denne kraftfulle metafysikken som jeg har lagt inn i dem. (Korridorene selv er ikke ansvarlige for dette bildet, de er uten skyld i det. De er bare gjennomganger i etasjene.)

Jeg kommer til å bo i Sobolevs leilighet i halvannen til to måneder, en storartet leilighet på fire rom, med stort badeværelse og en gigantisk TV (riktignok er jeg hverken glad i TV eller i å ligge og slumre i varmt vann). Med telefon. Med bøker. De betalte bare småpenger for vaktholdet, men jeg er glad for den fine leiligheten. Jeg kan leve. Selvsagt beholder jeg mitt reservested borte i tilbygget – i K-vingen. Et tarvelig sted, men jeg har det langsiktig. Et anker i dynnet. Der har jeg i all enkelhet bare en seng. Til sengestolpen har jeg tjoret skrivemaskinen min med en temmelig kraftig metallkjetting. (Jeg har klemt den fast under sengerammen så den ikke skal forsvinne.) Jeg skriver ikke lenger. Det har jeg gitt opp. Men denne skrivemaskinen, en gammel venninne av meg (hun er attpåtil jugoslavisk), gir meg en viss status. I virkeligheten gir den ingen status i det hele tatt, den gir ingenting, null, bare minnet. (Slik en arrestert uteligger plutselig kan ha et krøllete, fettete, utløpt pass uten foto i lommen. Men dog et pass.)

Familiene Rubljov, Konobejev, de forfyllede Sjutovs (for noen navn!), til gjengjeld vokter jeg nå hos de rike, hos Sobolev – jeg er altså i ferd med å finne min plass. Sobolev er for meg et skritt mot høyden, mot kapitalen. Deres solide, lodne kv.metre ånder av intellekt og penger. Og hvilken tillit jeg blir vist!

«Petrovitsj.» Det var bebreidelse i ekteparet Sobolevs stemmer, en godlynt, mild bebreidelse. «Petrovitsj, vær så snill. Du er jo et intelligent menneske. Du skulle ikke menge deg med de der …» Og så en håndbevegelse i retning av K-vingen.

«Vårherre bevare!» utbrøt jeg. Det var ikke vanskelig å begripe: Hvem hadde vel bruk for en vakt som, selv om han var intellektuell og femdobbelt ærlig, dagen før hadde vært på rangel med noen fyllesvin på tjenestereise?

Så er jeg der, på plass. Ankommet. Med en viss høytidelighet (mens jeg vandrer fra rom til rom) slår jeg på lyset. Jeg setter på det sterkeste. Og så ruller jeg opp gardinene, for å gi inntrykk av at det er liv i Sobolevs leilighet, for å illudere deres tilstedeværelse for enkelte som higer etter andres gods, og som følger interessert med nede fra gaten. Jeg er ikke forpliktet til å sove i leiligheten som jeg vokter: bare sjekke den om kvelden. Jeg passer på enda en i syvende etasje: Razumovskijs leilighet.

På veien dit (kanskje var det bare av gammel vane) styrte jeg igjen mot legeassistent Tatjana Saveljevna: På denne siden av huset var leilighetene mer fattigslige, og mennene langt råere og hesere … Før jeg banket på, kikket jeg ut gjennom vinduet: Var lastebilen der nede? (Nei.) Men jeg måtte likevel ha et påskudd for å vekke en dame så sent på kvelden.

Jeg hadde et sår på hånden – der hadde jeg påskuddet. (Det var grodd allerede.) Jeg dro skorpen av med neglen, kjente et stikk av smerte – en liten stund sto jeg og betraktet blodet som piplet frem (svakt). Jeg ville si at jeg hadde skrubbet meg.

Tatjana Saveljevna hjalp folk på hybelhuset etter arbeidstid. Hun la forbindinger og foreskrev tabletter. Men når det nærmet seg midnatt, ville legeassistenten naturlig nok murre om det kom noen: For noen mennesker, eier de ikke skam i livet! …» Vi so-o-ver» betydde at sjåføren var i sengen hos henne. Han kjører strekningen Moskva–Stavropol–Moskva, og så ligger han der og sover! Han har blitt liggende der altfor lenge! (Hadde han mistet jobben eller noe slikt, denne langfartssjåføren?) Vel og bra. La ham bare sove. (Jeg er godhjertet av meg.) Jeg hadde vakt i leiligheten til Razumovskijs (nesten ved siden av), og i tre måneder allerede hadde jeg hatt gleden av å besøke den rene og pene leiligheten hennes. Jeg ble kjent med henne da det plutselig gikk verk i den kvestede venstrehånden min. Jeg gikk hjem til henne for å få lagt forbinding (orket ikke stå og henge på poliklinikken), var innom henne nesten daglig, og mannen hennes, altså sjåføren, tjente på den tiden gode penger på en ekstrajobb lenger syd.

En gang kom sjåføren uventet hjem og overrasket oss, men uten å forstå hva som foregikk. Tatjana Saveljevna hadde akkurat bandasjert meg (jeg hadde hellet med meg) – dessuten fikk sjåføren se den skadede hånden min, et alibi for nåtid så vel som for fremtid. Om hun behandlet lanken min for penger eller av medlidenhet – ikke vet jeg hvordan hun forklarte det for ham.

Sjåføren været noe og var dyster, forekom det meg. Men han og jeg – vi så jo hverandre sjelden. En annen gang da han kom tilbake i et avgjort upassende øyeblikk, satte Tatjana Saveljevna frem en vodkaflaske på bordet til oss i all hast, og sjåføren og jeg ble sittende og prate om Gorbatsjov og om Jeltsyn ganske lenge. Til alt hell hadde hun den flasken stående, og å skjenke rundt i alle glass var jo så å si en fredspipe.

Jeg verdsetter ikke bare hennes hyggelige, lune kv.metre, jeg verdsetter også kroppen hennes høyt. Ingen vakker kvinne, men med en berusende kropp, til tider er jeg sågar redd henne (kroppen hennes), det vil si, jeg holder tilbake, driver bokføring. Så jeg ikke får slag. En gang holdt det på å svartne fullstendig for meg, jeg lot meg rive altfor mye med, og det var med nød og neppe jeg fikk igjen pusten etterpå. Til alt hell var det medisiner for hånden. Hun hadde fått tak i dem og lagt dem til side den gang de enda var billige – det er i hvert fall hva hun sier. Jeg tror at hun hadde stjålet dem. Hun ser ikke på det som tyveri, naturligvis. For alt var jo felles, det var vårt. Men i den senere tid har karakteren hennes forverret seg. En indikasjon, det også. Kanskje er det snart slutt på medikamentene. Og at tidligere tider skal vende tilbake, er lite trolig.

Men som den hun er, for det er jeg takknemlig. Jeg er intet kravstort menneske og en ærlig forbruker, jeg har nok med hennes kropp, hennes skjød og (særlig i de første øyeblikkene) hennes lyse, kjødelige glede. Ikke mer enn det. Vi snakker ikke engang sammen. Et ord eller to, men selv de faller døde til jorden, og viser skyldfølelsen vi har overfor hverandre (synd vi i det hele tatt kan snakke) – og deretter med ganske små skritt, trippende, stadig nærmere sengen. Nettopp! – der husket jeg det likevel. Den lille detaljen. Da Tatjana Saveljevna strøk jod på såret, ga hun seg plutselig til å blåse på av alle krefter (hun blåste og blåste!), og så spør hun med funklende øyne, som om hun var en liten pike, og jeg var et og et halvt år, i høyden to: «Er det vondt? … Det er ikke vondt, vel?»

Og så blåste hun kjærlig igjen.

Sjåføren kom dumpende uventet. Og igjen er det vodka på bordet i all hast, vi drakk. Han ser ut som en villmann. Ubarbert. I tillegg kommer den nye uvanen han har lagt seg til med å rulle med øynene. Han satt nok og tenkte på hånden min, om den ikke ble frisk snart, mon tro. Men jeg så for meg kroppen hennes, jeg tirret meg selv, tenkte at for et gammelt underground-hjerte kunne det saktens rekke med en kropp som var mer beskjeden, mer alminnelig. Du synes ikke synd på hjertet ditt, du synes bare synd på deg selv.

Han dukket opp både på feil tidspunkt og da vi var i en (for oss) farlig nærhet til sengen, på det trippende stadiet – jeg var alt i ferd med å kle av meg.

«… Petrovitsj. Kan du ikke bli over hos oss … Det har blitt sent alt. Hvor har du tenkt deg!» skyndte Tatjana Saveljevna seg med å si (jeg tenkte, var ikke dette et hint om at sjåføren dro sin vei i morgen tidlig? Men det var ikke noe hint. Bare kvinnelig godhet. Og en anelse uro).

Men sjåføren sa: «Nei. Jeg trenger å være alene med deg …»

Og så fulgte han meg ut. (Han er her vel på tirsdager og onsdager for å sove ut, tenkte jeg.)

Jeg gikk for å streife omkring den nattestille bygningen. For å få puste. Jeg var ikke tungsindig, følte ikke engang noen skuffelse slik det hendte i ungdommen. Ingenting. Jeg var en gammel hund. (Jeg ville gå tilbake for å overnatte hos Sobolevs. Lese litt.) Jeg gikk litt gatelangs og tenkte på Tatjana Saveljevnas lune dyne, på hennes frodige, førtiårige kropp.

Jeg ble nesten påkjørt av en buss.

Hjemme hos Sobolevs koker jeg meg en storartet grøt. (Nå og da slikker jeg av treskjeen mens grøten putrer.) Jeg koker en hel kasserolle, posen med bokhvete hadde Sobolev definitivt overlatt til meg.

Jeg lar grøten småkoke litt på lav varme, deretter pakker jeg den inn i et pledd – varsomt og kjærlig, slik jeg kan det. Her kommer grøten til å leve, puste, vente på meg til enhver tid på døgnet. Nå kan jeg gå og vandre gjennom etasjene igjen. Korridorene …

Sjåføren sitter ved bordet, Tatjana Saveljevna ved siden av ham, hun var som hans hånd, hans fot, hans eget øre, fullkomment tilgjengelig for ham og mer enn tilgjengelig – hun var blitt hans vane. Men, enten vi ville det eller ei, noe hadde forandret seg i vårt forhold, og Tatjana Saveljevna, med en varhet for dette nye, ble fra den ene natten til den neste litt annerledes. (Hos kvinner skjer dette langsomt, men uunngåelig.) Sjåføren, som nettopp var tilbake fra en av turene sine og så med friske øyne, fornemmet også et eller annet nytt – sjåføren flyttet blikket sitt fra henne til meg, og litt etter litt boret denne tanken seg inn i ham: Det hender nå så mangt her i livet, har kjerringa forandret seg bare fordi tiden går, eller fordi det sitter en bukk her? (Jeg går ut fra at han i tankene har døpt meg til dette, og det er ingen ueffen sammenlikning slik som jeg lusker omkring i etasjene, aldrende og overgrodd med hår og skjegg. Riktignok var jeg ingen kåting. Et dagligdags bilde man griper til, bare. Ikke var det nytt av dagen, og ikke var det vi som hadde funnet på det. Ganske enkelt en bukk.)

En trekant er like naturlig i våre dager som en flaske vodka delt på tre. Jeg sitter like overfor dem: avslappet, helt uten indre spenninger. Og sjåføren tenker kanskje sine uklare tanker, kanskje gjør han det ikke. Muligens har hjørnene i trekanten (og her sikter jeg ikke til dens daglige tilværelse, men dens vesen) allerede for lengst tapt sin kvinnelig-hysteriske, sin duell-krigerske spenning seg imellom. Det er over. De ærerike foregående to–tre sekler har fullstendig uttømt, uttynnet trekantens dramaturgiske essens. (Man kan leve uten å snuble. Hvis man ikke gjør dumheter.) Om natten oppdaget jeg at den ene brystet til Tatjana Saveljevna var fullt av fryktelige blåmerker, sjåføren hadde nettopp reist. Den natten anstrengte jeg meg for særlig å elske det andre brystet hennes (tilfeldig). Om morgenen sto hun foran speilet og betraktet begge de plommefargede brystene. Hun lo og sa: «Dere to har sannelig fått pyntet meg.»

Kroppen hennes er lett gjenkjennelig. Sanseligheten hennes er likefrem, men med et sterkt uttrykk: Hun vil ha deg nettopp slik, og ikke annerledes, ikke fordi det er et begjær, men fordi dette erfarne grepet er som et århundregammelt jernbanespor. Som forseglet honning.

Men på en så fastlagt bane forstår du plutselig at det er nettopp med slike bevegelser og slike vaner sjåføren hennes også tar henne i besittelse. Og det er ingen trekant. Jeg er sammenfallende med ham. Plutselig gjenkjenner jeg (i meg selv) levende enkeltheter av ham. Nei, det skremmer meg ikke, men det forundrer meg jo. Denne skarpt gjenkjennbare, men fremmede glede er som en gjentagelse, nesten som kikking. Min hånd beveger seg som hans. Når jeg puster ut etterpå, er jeg like så avslappet, halvt sovende på ryggen. Dertil kommer det søvndrukne begjæret som rører seg i meg, fremkalt av hennes kvinnelige nærvær ved siden av meg, hennes kropp. Og hans sjåførhese, ru strupe, hans blikk, hoste, sigaretter, ja, jeg har til og med kjøpt de samme sigarettene som han røyker.

Det er helt forunderlig: Om morgenen verker hånden min av det tunge lastebilrattet hans. (Ikke i noen overført betydning – jeg føler virkelig hvordan det bryter og drar i hendene.) Om natten drømte jeg om en dårlig opplyst vei, risting, hull i veien, plutselig gjør jeg en brå sving og kaster lastebilen til høyre for ikke å kjøre ut på en ødelagt bro.

Han hadde med seg hjem et våpen fra Kaukasus … det kunne komme vel med når du satt sånn bak rattet dag og natt, sa han. Han hadde tjent gode penger og kjøpt seg børse og kuler, men noen tsjetsjenere i salgsbodene utenfor hadde ligget på lur og tatt det fra ham.

Jeg ble engasjert: «Men forsvarte du deg ikke?»

Han lo: «Jeg er for glad i livet.»

Det var en varm sommernatt, klokken var fire på morgenen. Jeg sto i vinduet. Beruset av lykke har jeg lent meg ut av vinduet til legeassistenten (hun ligger i sengen), har strukket hodet og de nakne skuldrene ut i friheten. Jeg røyker. Nattens eufori. I grålysningen har jeg fått øye på førerhuset til den velkjente lastebilen. En gang imellom kommer sjåføren tidlig hjem. Men jeg er ganske avslappet. Røyker. Øyeblikkets lykke gjør meg godt. (Som sannhetens øyeblikk.)

Nede ved handelsbodene ser jeg en trestokk (i grålysningen trodde jeg nettopp at der lå det en avsagd trestokk som noen hadde glemt). Det var et lik, viste det seg. Under vinduene – mellom lønnetrærne – kom det brått til syne en smal asfaltsti i gatelyset, og langs den tre handelsboder der noen kaukasiere drev handel på dagtid. Der hadde de hatt sine stridigheter og hadde bestemt og avgrenset sine respektive revirer. De hadde også sluttet fred helt av seg selv – uten politi. Men åpenbart ikke uten blodsutgytelser. Og ikke uten spor. (Trestokken lå og fløt i lyset fra gatelykten.) Kanskje var jeg den første som så ham. Men naturligvis løftet jeg ikke på et øyenbryn engang. Han lå nå der. Og jeg røykte. Det er natt. Det er stille.

Senere på morgenen da jeg gikk til bakeren, så jeg ham igjen: ved siden av den samme handelsboden. En død kaukasier. Skutt. (Han var flyttet ut til siden av asfaltveien slik at man kunne passere, de hadde rullet ham over, han lå på ryggen.) Det duskregnet. Avisen som lå over ansiktet hans, var i ferd med å gli av, og den ble stadig mørkere av små regndråper. De ventet på politiet. Rykter: Tsjetsjenerne (eierne av den venstre handelsboden) lå i krig med kaukasierne i de to andre bodene der de hadde slått seg sammen i felles forsvar. En skutt, to sårede, en lå på intensivavdelingen: nattens status.

Tidligere i grålysningen hadde han ligget på siden, død, jeg hadde fått øye på lastebilen i halvmørket og røykt. Det lysnet. Jeg hadde allerede sett at den avsagde trestokken hadde armer og ben. Den ene armen var strakt ut til siden: som om han var i live og ba meg om en sigarett med hånden. Ansiktet lå åpent. Morgenen kom svalt imot meg. Stille. Lastebilen var der ikke lenger. Men jeg tenkte – jeg går likevel.

Da jeg raslet med nøkkelen i døren, spurte legeassistenten søvndrukkent: «Skal jeg forbinde hånden?»

«Nei.»