Renate Josefsen

4

Stina Saga

Heksenatt

Renate Josefsen

4

Stina Saga

Heksenatt

PERSONER I STINA SAGA

Stina Saga, 16 år
Erling Saga | – | faren, gruvearbeider
Beret Saga | – | Stinas mor, arbeider i fogdens hus
Vesla | – | ungen Stina fant utenfor stua
Bjørn Knausen | – | Stinas venn
Guren | – | kokka på kobberverket
Marja | – | Stinas venninne. Arbeider i matstua
Anna | – | arbeider sammen med Stina i bankehuset
Mikkel | – | arbeider ved verket
Olai Løvåsen | – | arbeider ved verket, bor på farens gård, Løvåsen
Tordis | – | Olais søster
Fisker-Jo | – | en fattig fisker
Torlaug | – | Fisker-Jos kone
Fogd Bal | – | eier og driver Bals kobberverk
Jürgen Lippert | – | formann ved kobberverket

FORFATTERENS FORORD

Det finnes et sagn. Et sagn om en herre som på 1600-tallet rådde over tre rike kobbergruver.

Han skal ha vært en grusom fogd, som utnyttet og tyranniserte befolkningen og reinsamene i Ballangen. Han tvang dem til å slave for seg i gruvene. Han stjal kjøredyra deres og brukte dem til å frakte malm fra gruvene og ned til fjorden. Ved Børsvannet fikk han anlagt ei smeltehytte. Her segnet folk om og døde av utmattelse. Og dersom fogden ikke fikk det som han ville, fantes det ikke den metode som var grusom nok som straff …

På folkemunne ble han kalt «den onde fogd Bal».

Jeg har alltid vært glad i gamle historier og sagn. Om tider som en gang var, eller kunne ha vært. Især dem som har opprinnelse i mitt eget nærområde. For noen år siden ble jeg fortalt at en av mine tippoldemødre, tidlig på 1900-tallet, drev en omfattende leting etter ei svært rik kobbergruve. Ei gruve som skal ha blitt skjult og kastet gand over av reindriftssamene, som følge av grusomhetene som utspant seg her under driften av Bals kobberverk. Men min tippoldemor, som selv var av lappslekt, skal ha blitt fortalt av sine foreldre hvor den skulle ligge.

Likevel lyktes hun aldri i å finne denne sagnomspunne gruva. Og kan hende var det like bra, for den som finner en eller flere av de tre, og avslører deres beliggenhet, skal lide en grusom død …

Dette var første gang jeg hørte «Sagnet om Bals gruver». Det var også da fantasien min ble satt i sving, og historien om Stina Saga ble til. For fantasi er det. Fra ende til annen. Alle personer og handlinger, gode som dårlige, er skapt i mitt hode. Gruva, gårder og plasseringen av disse, likeså.

Så håper jeg at du, kjære leser, vil leve deg inn i min historie om hvordan det kunne ha vært å leve i nordlandsbygda Ballangen på den tida, dersom det finnes noe hold i dette gamle sagnet som jeg har latt meg inspirere av. At du vil la deg berøre av Stinas liv. Følge henne i glede, men og i sorg. Og føle med henne og de andre som måtte lide under fogdens tyranniske styresett. Hvem vet, kanskje var det nettopp slik det gikk for seg?

Med vennlig hilsen Renate Josefsen

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

Stina lukket øynene. Marja hadde rett. De var nødt til å komme seg unna før noen fikk rede på hva som hadde hendt. De måtte klare det. Sammen. Hvis ikke, var de sjanseløse. Om ikke hodeløse. Stina kvalte latteren over den bisarre tanken. Det var lite å le av.

«Vi drar! Du har jo alltid lengtet bort, Stina. Jeg vil og videre.»

«Videre?»

«Du tror vel ikke jeg kom hit for å bli? Det var aldri meninga mi. Oppholdet ble bare mye lenger enn jeg hadde sett for meg.» Hun hevet hånden og stanset spørsmålet hun så var på tur. «Ikke spør nå. Vi får tid nok mens vi går.»

Stina undret seg. Visst gjorde hun det, men hun tidde klokelig. Det var ikke tid for slikt prat. De måtte legge i vei straks. Ingen kunne få vite beskjed. Det smertet henne å tenke på dem hun måtte forlate. Beret kom ikke til å engste seg, men faren … Tårene vellet opp i øynene igjen. Gjorde blikket uklart. All sorgen hun påla ham. Det kom til å knekke ham helt. Men verre kom han til å kjenne det om hun ble.

Og Vesla. Arme ungen hennes! Hun kom ikke til å begripe noe som helst, forlatt som hun ville bli nok en gang. Men hun kunne ikke ta henne med seg. Ikke nå. Hun fikk komme tilbake etter henne senere. Når de hadde funnet et sted å leve, og alt hadde roet seg her.

Hun festet blikket på himmelen. Som om løsningen kunne finnes der. Guren ville underrette faren hennes. Ville fortelle så mye som var tilrådelig. Hun kom til å hjelpe dem, det var Stina viss på.

Stina grep etter Marjas never. «Jeg forteller Guren hva vi har bestemt oss for. Du venter her. Og for Guds skyld! Ikke la noen slippe inn.» Hun klemte hendene lett, men slapp da Marja ynket seg. Hun burde ha kjent det i det samme hun grep dem. Vablene. Også Marjas never var fulle av væskefylte blemmer. «Jeg henter vann. Du må også kjøles ned.»

Marja ristet på hodet. «Det er for seint nå. Det skulle ha vært gjort med det samme. Men Guren har en salve,» mumlet hun.

Stina vegret seg for å gå inn igjen. «Vi får krysse fingrene, Marja. Krysse dem for at det likevel går oss godt.»

«Be, mener du vel.»

Stina ristet på hodet. «Jeg mener det jeg sier. Å krysse fingrene er nok jevngodt. Om det nå skulle finnes ei redning …» Hun tok trinnene i tunge steg. «Du får be, du, om du har samvittighet til det. Jeg er redd det ikke finnes tilgivelse.»

Det luktet vondt inne. Den umiskjennelige lukten av lidelse lå som en tjukk, kvelende eim i rommet. Uhyggen hadde satt seg i veggene. Matstua ville aldri bli som før. Men hun skulle ikke være her lenger. Hun skulle ikke ete flere måltider ved disse bordene.

Stegene hennes var lydløse. Hun gruet for synet som ville møte henne. Stina visste ikke hvem han var, fogdens mann. Kjente ikke navnet hans, og ikke ville hun vite det heller. Kan hende hadde han unger som skulle forsørges. Visst satt Bals menn bedre i det enn andre. Men arbeidet de ikke, fikk de verken mynt eller matkuponger å handle for på bua. Og med forbrente never var det lenge til han ville være i stand til å ta i et tak. Hun kunne ikke annet enn å føle en snev av medynk med ham.

Hun stanset. Kviet seg for å gå inn i kjøkkenet. Om bare ikke Marja hadde …

Hun kvalte tankerekken før den rakk å forme seg ytterligere. Hun skulle aldri bebreide henne for det som hadde hendt. Det hadde ingen hensikt å fordele skyld. Det var uansett for sent.

Stina hadde alltid lengtet bort fra verket. Hadde båret på drømmer om et annet liv.

Når hun nå var nødt til å gripe muligheten, var hun ikke så sikker lenger. Det var ikke slik hun hadde villet reise. Følget kjentes også feil på et vis.

Skjebnen hennes var blitt til en skikkelse. En skikkelse som gjorde narr av det hun hadde forestilt seg om fremtiden, og lo bak ryggen hennes.

De siste stegene mot døra gikk tregt. Tungsinnet kjentes kvelende. Frosten syntes å ha bitt seg fast. Hun stålsatte seg for synet som ville møte henne. Omfavnet seg selv og grov neglene inn i huden.

Så holdt hun pusten. Kom i villrede. Slo hånden for munnen og stanset skriket. Ubevisst rygget hun tilbake og unngikk så vidt å dunke inn i et av bordene. En bit av henne ville ikke ta innover seg det hun så. For en annen bit av henne sto det lysende klart.

Beina ville knapt bære henne, men like stille som hun hadde tatt seg inn, forsvant hun ut igjen.

KAPITTEL 1

Ballangen, 1685

Hun løp. Fløy. Det var så vidt føttene berørte bakken. Hun langet ut så mye hun orket, og kramet stakken mellom de svette nevene. Løftet den langt høyere enn det som sømmet seg. Gammelt fjorårsgress stakk under de nakne fotsålene, men hun merket det knapt. Blodsmaken rev i munnen. Det suste for ørene.

Hun ble forfulgt av nesten lydløse skritt. Bare den dempede lyden av knehøyt gress som ble skjøvet til side, vitnet om at noen var bak henne. Og avstanden ble stadig større.

Landskapet for forbi som et sløret bilde i sidesynet. Blikket var festet på målet foran henne. Bare litt til. Noen få alner. Vinden bar henne, løftet henne av sted. Den lange fletten slo mot ryggen, før den litt etter litt løsnet fra båndet hun hadde bundet den i. Håret sto til sist som en sort vifte bak henne.

Andpusten segnet hun om på bakken. Hjertet dunket i brystet. Fukten etter nattens regnskyll trakk inn i den tynne stakken og trøya. Sola hadde ikke tatt ordentlig tak før langt utpå ettermiddagen, og bakken hadde ikke rukket å tørke skikkelig ennå.

Overfallet kom før hun fikk igjen pusten. Svette hender, lik hennes egne, klemte til rundt halsen og trykket henne ned i gresset. Øyne, gråblå som himmelen, stirret muntert på henne.

«Jeg kom først!» Stina lo, hes etter anstrengelsen. «Jeg sa jo at jeg var raskest,» hikstet hun frem.

Hun hadde ikke trengt å ta seg slik ut. Men det gjorde godt. Hun kunne ikke minnes at hun noensinne hadde kappsprunget med noen. Og nå var hun i grunnen for gammel til det. Hadde noen sett henne, ville de ha trodd hun var blitt forrykt. Slikt var barnestreker. En lek som småunger forlystet seg med.

Men ingen hadde sett henne, og om det gledet Vesla, kunne hun te seg slik. Hun kunne gjøre nær sagt hva som helst for å glede henne, kjentes det som.

Leken hadde satt farge i Veslas kinn. Stina la armene rundt jentungen og klemte henne varsomt inntil seg. Hun kjente den hurtige pusten hennes mot halsgropen.

«Jeg blir søkkvåt av å ligge her,» sa hun lavt før hun rullet henne av seg. «Kom! Vi får finne en tørr plass å sitte.» Hun reiste seg på skakende bein og dro ungen med seg. Så kløv hun opp på steinen som hadde vært målet, og hjalp henne etter.

«Gresset er ennå vått, ser du. Og det kjennes godt på ryggen min.» Stina dro i den fuktige trøya. Slapp luft til huden mens hjerterytmen roet seg.

Langsomt fikk de pusten igjen. Stina lo og trakk Vesla inn mellom knærne sine. Så løsnet hun grepet og satte seg med ansiktet vendt mot henne i stedet. Øynene hennes glitret av morskap. Hun så spørrende ut.

«Nei, ikke en gang til,» stønnet Stina. «Vil du ta livet av meg? Jeg klarer ikke en runde til. Jeg begynner å bli gammel, vet du. Jeg er ikke så lettbeint som deg.» Hun rufset ungen ømt i luggen.

Vesla vred på seg, så Stina ble redd hun skulle trille ned igjen. For den raget høyt, steinen. Rakk Stina til over hodet når hun sto på bakken. Bare fra den ene siden var det mulig å komme seg opp. Det var som om naturen selv hadde laget smale trinn i den. Som skapt til å stige opp på. Og sitteflaten kunne ikke akkurat kalles stor. Det var godt de var smale over baken, begge to.

«Dessuten, hva tror du folk ville si om de kom over meg mens jeg tedde meg slik? Løpende frem og tilbake som en annen barnunge,» fortsatte hun da Vesla hadde roet seg av grepet om overarmen hennes.

Men hun bare stirret tilbake på henne. Bedende.

«Du er umulig, vet du det?»

Vesla la hodet på skakke. Hårfestet var svett av anstrengelsen. Hun blunket overtalende med de lange, mørke vippene.

«Blir du aldri lei?»

Hun ristet energisk på hodet så det strie håret danset om ansiktet. Flettene var for lengst løsnet enda Stina alltid festet dem så stramt som mulig. Veslas øyne sto omtrent på skrå før hun var ferdig. Likevel syntes det umulig å få det uregjerlige håret til å holde seg i bånd dagen igjennom.

«Tror du at du kan få alt som du vil bare ved å blunke med øynene?» ertet hun. «For man kan ikke det. Ingen skal kunne bruke sjarm og ynde til overtalelse.»

Vesla nikket mens ansiktet sprakk opp i et aldeles bedårende smil.

«Du er uforbederlig! Din lille rakkerunge.» Hun kilte henne forsiktig i siden mens hun holdt et godt tak i henne.

Vesla hikstet og vred seg unna. Strakte ut armene og forsøkte å kile Stina tilbake. Men hun grep dem i et varsomt tak. «Å nei, du! Det skal vi ikke ha noe av. Jeg tåler ikke å bli kilt, men det vet du vel. Om du sitter helt rolig med meg en stund, lover jeg at vi skal kappes én gang til. Men det blir absolutt siste gang, og jeg er nødt til å hvile litt først.»

Vesla nikket ivrig og satte seg avventende foran henne, klar til å legge på sprang så snart Stina ga signalet.

Det kjentes godt å få Vesla over på andre tanker. Hun var så lita. Altfor lita til å ha et slikt alvorlig liv. Fra tidlig morgen, og ofte til seine kvelden, arbeidet hun side om side med Erling i gruva. Det fantes så lite rom for latter og lek i hverdagen hennes. Det grenset til ingenting. Når arbeidsdagen var over, var ungen så utmattet at hun knapt greide å få i seg mat før hun segnet i seng. Og så var dagen etter helt lik.

Stina sukket og trykket henne inntil seg igjen. «Sitt litt hos meg, Vesla. Du trenger det, du og, mener jeg. Å være litt i ro, annet enn når du sover.»

Denne gangen snodde hun seg ikke unna. Stina slo armene rundt jenta og la haken på hodet hennes. Vesla trakk pusten djupt. Slappet av i favnen hennes.

Stina kjente at det gjorde godt for henne å kunne sitte slik. Hun hadde behov for det. Hun stjal tid. For det var det de gjorde. Tok av timer som egentlig skulle brukes til nytte. Men noen ganger var en bare nødt om en skulle få en slags hvile.

Det gjorde godt å kunne øse litt ømhet og omsorg over Vesla. Ha en å ta seg av. En som ville ta imot, og som gjorde det med glede. Det smertet å se henne legge i vei hver morgen med den lille neven i Erlings store. Det smertet, for hun visste hva slags slit hun måtte gjennom i løpet av dagen, før hun på ny fikk komme hjem til den lille stua de levde i.

Stina gikk rundt med en evig redsel for jentungen. En redsel for alt som kunne gå galt i gruva. For det ga henne ingen god følelse, denne vissheten om at ungen var tvunget til slikt arbeid. Hun hadde allerede vært utsatt for ras, Vesla. Den gangen var det bare skrekken som rammet henne. En skrekk som traff henne så djupt at hun hadde krøpet enda lenger inn i det trange berget. Så hadde Stina vært nødt til å åle seg inn etter henne fordi Vesla ikke hadde våget å komme ut alene.

«Sitt litt hos meg,» ba hun igjen da ungen gjorde mine til å flytte på seg nok en gang. Hun festet grepet om henne. «Lytt til stillheten. Lytt til naturen, Vesla. Har du noen gang gjort det? Man får en egen ro over seg. Gjør et forsøk, i det minste. Følg pusten min,» ba hun og la begge nevene over Veslas bryst.

Det tok litt tid før Vesla forsto hva Stina mente. Kroppen hennes dirret av spenning. Hun kunne ikke sitte rolig. Det var jo så mye å se og gjøre!

Men om litt gikk pusten deres i samme takt. Med lukkede øyne og djupe åndedrag lot Stina den stille luften fylle kroppen. Hun drakk inn duften av friskt sommergress. Av kløvereng og markblomster. Den blandet seg med den søte angen av heggen, som sto breddfull av ørsmå, hvite blomster. Fuglene kvitret. Fluene summet. Hun lot alle inntrykkene fylle henne. Fulgte åndedraget fra nesen, ned i brystet og ut i armene. Ned i magen – ja, selv føttene tok det til seg. Hun sanset med hele seg og kjente kroppen fylles av ro og velvære.

Sollyset danset lekent bak øyenlokkene hennes. Danset i varme, gulrøde toner. Det var nesten så hun kunne høre musikken den laget. Naturens egne toner.

I løpet av årene hadde hun lært seg det. Å synke ned i nytelse når det høvde seg slik. Noen ganger følte hun at hun levde for disse stjålne stundene.

En liten stund lot hun tankene få hvile fra alt det vonde som red henne. Men innerst inne visste hun at hvilen var kortvarig.

Veslas rørsler rykket henne tilbake til hverdagen. Hun var ikke like tålmodig som Stina. Hun kunne ikke kaste bort tiden med å lytte til naturen. En sommerfugl i glade farger hadde landet på armen hennes, men tok kjapt til vingene igjen da hun forsøkte å gripe den. Den skulle ikke la seg fange så lett. Den fløy videre, svinset rundt med nesten klossete bevegelser, og slo seg ned på en solgul engsoleie.

Stina kunne ikke holde Vesla i ro lenger. Jenta kløv ned fra steinen og satte etter. Men hun var ikke rask nok denne gangen heller. Stina trakk på smilet. Jentungen danset på lette ben, fra blomst til blomst, på jakt etter det flyktende insektet. Hun så slett ikke ulykkelig ut enda hun ikke innhentet den slik hun ville. Ansiktet hennes skinte om kapp med kveldssola. Hun trengte dette, Vesla. Trengte så inderlig å få være barn av og til. Det barnet hun tross alt var.

Stina tok seg ned på bakken igjen. Det var på tide å gå hjem. De hadde vært ute lenge nok bare for å hente vann. Beret ville ikke være nådig om hun fikk rede på at de hadde kastet bort tiden på unyttige sysler, som hun kalte det.

«Vi må gå nå, Vesla!» ropte hun.

Vesla slet seg oppover bakkene. Hun hadde ikke gitt opp jakten. Stina hadde ikke lyst til å avbryte leken hennes, men hun hadde ikke noe valg. Det gikk mot leggetid. Det var en dag i morgen og.

«Kom nå! Hvis ikke, blir det ingen kappestrid på hjemveien!» truet hun halvhjertet.

Hun hvilte nevene på hoftene og sukket. Vesla var i grunnen veloppdragen og gjorde sjelden noe vesen av seg. Stina hadde ingen erfaring med oppdragelse av unger, men av og til kunne hun virke noe ulydig. Litt treg til å reagere. Som om hun bevisst drøyde med å utføre oppgavene hun fikk. Men det var vel vanlig, tenkte hun. Samtidig visste hun så lite om slikt. Hennes egen oppvekst hadde vært preget av moras sviende flathånd. Hun hadde fått føle straffen tilstrekkelig mange ganger. Likeså bjørkeriset Beret alltid hadde hatt hengende ved døra. Og fortsatt syntes hun ikke å mene seg ferdig med opplæringen.

Slik ville ikke Stina at Vesla skulle ha det. Det måtte finnes andre måter enn slag og vondord for å få en unge til å forstå. Stina hadde ingen vansker med å begripe at hun ikke ville gi slipp på leken. Lekelysten fikk for lite utløp, og når den først ble frigjort, var det vanskelig å hente seg inn igjen. Men nå måtte det være nok.

«Vesla! Nå kommer du! Har du tenkt å fordufte helt til fjells?»

Hun krøp på alle fire der bakken var brattest. Stina så bare bakenden hennes stikke frem mellom steinene.

Den milde brisen som hadde strøket så varsomt over varm hud, fikk brått et kaldere drag over seg. Suset i busker og kratt hvisket ord som bare Stina kunne høre. En ravn tok til vingene og skrek hest.

Et anfall av ubehag kom som kastet over henne. Det skar bit for bit av den gode følelsen hun nyss hadde kjent. Rev den i stykker, og lot henne stå igjen med småbiter som forsvant som sand mellom fingrene.

«Vesla!» Stina satte etter henne oppover bakken. En kort kveldstime hadde hun tillatt seg selv å glemme de siste dagenes vonde hendelser. Fortrenge dem. Men nå vendte alt tilbake med full styrke.

Vesla var fremme ved de store kampesteinene. Hun snudde seg og smilte opprømt, men ble alvorlig igjen da hun så Stinas ansikt.

«Nå kommer du ned!» Stina pustet ut. Irritasjonen klødde. Hun forsøkte å skyve den unna mens hun vinket ungen hissig til seg. «Tror du jeg orker å løpe i steinura etter deg? Jeg sa vi skulle hjem.» Stina svelget blodsmaken og den bankende pulsen i halsen.

Selv om avstanden hadde rukket å bli stor, kunne Stina se hvordan Vesla sank sammen i akslene.

«Jeg går, og du kommer etter! Vi har ikke anledning til slike utflukter.» Hun motsto trangen til å hytte med pekefingeren. Hun trodde ikke det var behov for å bruke trusler. Vesla hadde nok forstått meldingen, skulle en dømme etter oppsynet hennes.

Stina vendte om og begynte å gå, og hørte omsider Vesla komme luskende etter. Med hastige skritt gikk hun mot bekken, hvor de hadde fylt bøttene tidligere. Det var egentlig ikke noe å ta på vei for. Hun visste det. Men noe i luften hadde skremt henne.

Vesla tok henne igjen idet hun rakk frem til bekken. Hun nærmet seg varsomt med blikket nedslått. Hun forsto nok at hun hadde vært ulydig, men Stina kunne ikke la henne slippe så lett.

«Vi hadde allerede vært for lenge borte, Vesla! Dersom du skal gjøre slike ting, kan du ikke være med meg ut. Jeg har ikke tid til alle påfunnene dine.»

Jentungen bøyde nakken og stirret sorgtungt ned i bakken.

«Du burde ha forstått at det var nok nå. Dersom Beret er hjemme, havner vi i uføre begge to. Vi er heldige om vi får smake mat i kveld.»

Øynene hennes sto breddfulle av tårer. Underleppen dirret. Vesla virket så lei seg at Stina kjente harmen vike.

«Så får vi ta det som det kommer. Det går nok greit, skal du se. Blir vel ikke første gang vi legger oss på tom mage. Vi overlever nok denne gangen og.» Hun sendte henne et forsiktig smil og håpet at ungen fikk med seg i alle fall noe av varmen hun forsøkte å gi henne. «Men du må ikke stikke i vei på det viset. Nå er vi nødt til å skynde oss hjem!»

Stina hektet de fylte bøttene på vassåket og la det over skuldrene. Det hadde vært en tung bør for de smale akslene hennes da hun var lita. Far hennes hadde laget åket til henne for mange år siden. Altfor stort hadde det vært i starten, men likevel bedre enn å bære bøttene i nevene. Etter de mange turene hun hadde tatt til bekken, hadde det formet seg godt.

Vesla småløp foran henne på stien. Hun tok Stinas ord om at de hadde det bråttom, alvorlig. Innimellom stanset hun for å vente. Syntes nok at Stina var mektig treg i bevegelsene.

«Jeg bærer tungt. Jeg kan ikke løpe like fort som deg.»

Vesla tok seg tid til å samle kongler. Hun kastet dem opp i luften og fanget dem igjen før de deiset i bakken. Hun så på Stina, ville nok at hun skulle se hvor flink hun var og rose henne for det.

Men Stina så ikke. Hun gikk med tunge skritt. Det var ikke tyngden hun bar som sinket henne. Hun svelget. Det var dette ubehaget hun kjente. Hun var blitt redd da Vesla var nær kampesteinene. Redd det skulle skje noe vondt med henne der. Det var det første som hadde slått henne.

Men Vesla hadde kommet seg ned like hel og uskadd.

Klukkingen fra bekken ble gradvis svakere bak henne. Stina kjente godt den hardtråkkete stien de fulgte. Likevel var det som om hun møtte motstand. Hun snublet i ujevnhetene hun visste om. Beina lot seg knapt flytte. Det var som om hun vasset i djup snø opp til lårene. Vannet skvulpet over kanten av bøttene.

Vinden hvisket fortsatt.

Og ravnen skrek.