Kim Leine

Profetene i Evighetsfjorden

Kim Leine

Profetene i Evighetsfjorden

Tilegnet Grønlands Hjemmestyre

(1979–2009)

og dets pionérer

Prolog

Fallet
(14. august, 1793)

Enken har gått hit selv, ingen har tvunget henne til det. Hun har banket lusene ut av de fineste klærne sine og tatt dem på seg, vasket håret i felleshusets urinbalje og bundet det opp. Hun har bedt en stille bønn, taust iakttatt av sine hedenske bofeller, skrapt det sotblandede fettet av kinnene og spist det gode måltidet de har satt frem til henne. Så har hun gått hit, hele veien opp, båret på lette skritt. Nå sitter hun her, nesten glad, forventningsfull, het i kinnene, ute på kanten med beina tekkelig innunder seg, på enkemaner, slik hun pleier å sitte der hjemme på den vesle sidebriksen under vindusgluggen. I den ene hånden knuger hun korset, hun kjenner tryggheten i gullets tunge varme. Langt under seg, et fall på minst hundre favner, hører hun brottsjøen, vannet som treffer klippen, blir knust til hvitt skum og sydende trekker seg tilbake. Men hun ser det ikke, hun har knepet øynene igjen, vendt blikket innover, hun har bekjempet engstelsen, tvunget pusten og hjerteslagene ned i en seig rytme og beveger leppene, gjentar litaniet igjen og igjen. O Gud Fader i Himmelen, ha barmhjertighet med oss elendige syndere. O Guds sønn, ha barmhjertighet. O Gud den Helligånd. O velsignede og herlige Treenighet. Hun kjenner vinden komme i støt nedenfra, den puster liv i drakten, og hun klamrer seg til de fuktige tuene på klippen for ikke å bli dyttet utover kanten i utide. Så hun blir sittende og messe litaniet og vente på hjelperen sin. Ved Din dødsangst og blodige sved, ved Ditt kors og lidelse, frels oss, gode Herre!

Nå hører hun ham, lyden av de knirkende støvlene bak seg, hvordan han lister seg stille inn på henne, nesten bluferdig, blyg som en ung beiler. Hun hører hvordan han forsøker å undertrykke det tunge gispende åndedraget og kan nesten ikke la være å smile gjenkjennende for seg selv. Vi ber Deg, hør oss, gode Herre!

Så merker hun at han har stanset bare et par skritt bak henne, og hun forestiller seg at han står og ser henne an, som første gangen de var sammen, overveier hvor han skal treffe, og hvor hardt, for hun vet at han vil drepe henne, men han vil ikke gjøre henne ille. Det føles trøstende å ha ham så nære nå da livet hennes er ved å være slutt, det gjør henne trygg og får henne til å slappe av, og hun bøyer haken ned mot brystet og puster dypt inn. Guds Sønn, vi ber deg, hør oss!

Luften er mild. De oppstigende turbulensene lukter av muslinger og tang som er blottlagt i fjæra. I det fjerne skriker måkene. Uvilkårlig åpner hun øynene, hun kan ikke la være, selv nå i den ytterste utkanten av allting, hvor tankene hennes burde være hevet over jordelivets trivialiteter og stemt til det himmelske, hun er nødt til å se hva de måkene holder slikt et leven for, og hun ser skipet på vei nordover, en tomaster med fulle seil, blendende hvite som måkevinger, og svermen av måker som driver rundt mastene. Nei, hun er ikke klar til å møte sin skaper likevel, ikke i dag, men hun vet at det er for sent å angre, for sent for henne selv, for sent for han som står bak henne. Alt er arrangert og lagt til rette. Fallet har allerede begynt, det begynte for mange år siden.

Hun hører på den rolige pusten til den andre at han ikke har fått øye på skipet. Han er altfor opptatt av det han skal gjøre. Er han like redd som henne? Skulle han ønske det ikke måtte skje? Hvis hun kan få ham til å se skipet, tenker hun, kan kanskje alt bli annerledes og de kan utsette dette morderiske stevnemøtet.

Så kjenner hun hånden hans på halsen, og hun kvepper og klynker lavt. Men det er bare korset han er ute etter. Med et raskt tak løfter han remmen over hodet hennes og drar gullkorset ut av hånden som har knuget det. Bare ta korset, tenker hun, jeg trenger det ikke lenger. Det har ikke gavnet meg mye.

Hun vrir hodet litt til den ene siden for å få et glimt av ham, et siste glimt, vel vitende at det er dumt av henne, at det bare fremskynder handlingen og gjør den enda mer uavvendelig, og idet hun ser den mørke skyggen bak skulderen, kvepper hun igjen og sier høyt, Herre Jesus Kristus, ha barmhjertighet med oss! Så får hun en støvel i ryggen, hodet krenger hardt bakover, kroppen fremover, og hun flyr utover kanten og faller flaksende og virvlende og kavende og drar et loddrett skrik som en ujevn strek av en kullstift etter seg.

†

Han tar et skritt frem, setter støvelen forsiktig på den myke, fjærende tuen, lener seg utover kanten og får øye på kroppen, fredfullt vuggende frem og tilbake i brenningen med ansiktet ned. Han drar av seg lua, knuger den mot brystet og mumler, Vår Herre Jesu Kristi nåde være med oss alle evindelig. Amen.

1. del

Skoleholderens sønn

Kapittel 1

København, 1782–1787

Det er overskyet og litt klamt i været da Morten Pedersen kommer til København den første juni 1782, ti dager etter sin seksogtyve års fødselsdag. Han sitter og gynger i sjaluppen og kikker seg over skulderen på skogen av master ute på reden. Klokken er halv syv om morgenen. Han har vært oppe hele natten, vandret frem og tilbake på dekket til pakettbåten fra Christiania og vært til irritasjon og bryderi for sjøfolkene. Da han hopper opp på kaien foran Toldboden, er klærne hans gjennombløte av fukt fra tåken som sitter som en propp i Øresund. Han kjenner seg litt forkjølt og vet at en hoste er på vei, men tar det ikke så høytidelig. Han har en god konstitusjon, det naturlige utvalget i søskenflokken har fått ham til å se seg selv som en overlever og utstyrt ham med en høy grad av fatalisme. Reisen har vart i tre dager. Det har blåst en del underveis, men han har ikke vært sjøsyk. Han føler han har klart seg som et mannfolk, sin første sjøreise, og har ventet en eller annen form for anerkjennelse fra mannskapet, eller i det minste et håndtrykk og noen ord til avskjed. Han har forestilt seg at de har hvisket bemerkninger seg imellom om den staute norske karen som sannelig tåler en trøkk. Men de lemper bare kisten hans i land uten et ord og overlater ham til seg selv. Flere andre sjalupper støter mot bryggekanten bak ham. Skikkelser hopper opp på kaien og kommer til syne i det grå morgenlyset og sleper av gårde med sekker og kister.

Hvor hen, mester? En drager har parkert kjerren sin og kommer bort til ham.

Han tar frem en konvolutt og åpner den, rekker frem papiret med adressen til drageren. Drageren vil ikke ha papiret. Han ser spørrende på ham. Aha, tenker Morten, en analfabet.

Nørregade, sier Morten og forsøker å uttale det på dansk. Boktrykker Schultz’ gård.

Denne vei, mester, sier drageren og fører ham bort til porten hvor en toller bretter passet hans ut og studerer det før han får det tilbake.

København ønsker studenten velkommen, sier tolleren i et tonefall som muligens er ironisk. Men for sikkerhets skyld lar Morten være å le.

Så trasker han av gårde inn mot byen i hælene på den vesle vippekjerren. Han er litt ustø på beina etter skipsreisen og sjangler litt nå og da. Trafikken lenger inne i byen er overveldende. Bondekjerrer med varer til bevertninger og torgsalg kommer dundrende, vogner med øltønner, ankere og fustasjer, diligencer med mørke skikkelser bak rutene og kusker høyt oppe på bukken, soldater som marsjerer av gårde med smellende støvler og øynene stirrende dødt frem for seg. Menn som bærer store bylter med slaktede gjess, høns eller kaniner over skulderen. Gutter som veiver med skillingstrykk og skråler strofer av vers de har lært seg utenat samme morgen. Brosteinene er såpeglatte, de er svøpt i en udefinerbar hinne. Morten snubler, men griper tak i armen på drageren som snur seg og trekker ham opp og dytter ham hardt inn mot fortauet. Et hestespann skramler forbi. Folk roper etter det, hytter med neven, kusken roper tilbake og svinger med pisken. Morten skjønner ikke hva de sier, han kjenner bare det danske språket fra sorenskriveren og presten hjemme i Lier, og det er ikke den slags dansk som snakkes her. Men han skjønner at drageren har reddet ham fra å bli meiet ned av et vognhjul. En bekymret tanke om hvor mye han blir nødt til å gi drageren i drikkepenger melder seg. Han oppdager at han har satt foten i rennesteinen. Han spretter opp igjen, men kjenner at den ene støvelen allerede er gjennombløt av en væske hvis bestanddeler han ikke har lyst til å tenke på. Kvinner står i døråpninger og porthvelv, viser frem ankler og strømpebånd og smil som får ham til å føle kalde jag av skrekk. De følger ham med vurderende blikk og smiler da de har plassert ham. Bondeknøl.

Drageren går inn gjennom en port. Skrittene deres gir ekko fra alle kanter. De står i en stor bygård. Han betaler drageren, gir ham altfor mye, og nå tiltaler mannen ham høystærede student, kanskje med en hånlig snert, kanskje bare spøkende, og sier noe mer i samme tonefall som han ikke forstår. Litt senere kommer en mann som presenterer seg som prokurator Gill, en nordmann som han selv som etter avtale med Mortens far har arrangert med losji til ham, og som skal ta seg av hans økonomiske forhold mens han oppholder seg i København. Gården tilhører en viss boktrykker Schultz. Han skal bo i et lite kammers over trykkeriet. En kvinne fra boktrykkerens husholdning utleverer en nøkkel og forteller ham at han skal spise sammen med trykkeriarbeiderne. Hun viser ham hvor det er. Han følger i hælene på henne over gården. Menn i arbeidsklær kikker bort på ham, men hilser ikke. Han hører en maskin som dunker metalliske slag. Mennenes bevegelser er preget av kyndighet og effektivitet. Han går tilbake til prokurator Gill som overrekker ham et papir med adressen sin. Så bukker han forbindtlig og forsvinner.

Kvinnen fører ham bort til boktrykkerens anneks i den andre enden av gården hvor madammen kommer ut og hilser ham velkommen.

Madam Schultz ser ham an. Så sier hun, ja, han ser jo ganske så harmløs ut. Drikker han?

Morten rister sjokkert på hodet. Nei, frue.

Han skal være velkommen, sier madammen vennlig.

Morten bukker dypt, slik hans far har belært ham om å bukke for personer som står over ham i residensstadens innfløkte rangsystem. Sannsynligvis er det en feil å bukke for denne kvinnen, og enda verre at han har titulert henne «frue», men gjort er gjort. Så står han alene i gården med hatten i hånden. Han går opp til kammerset sitt og tar ting ut av reisekisten og fordeler dem på bordet og i det vesle skapet. Han tar av seg de fuktige klærne fra sjøreisen og henger dem over en stolrygg. Så legger han seg for å sove, men er lysvåken. Utenfor vinduet hører han bråket fra hestesko og jernbeslåtte vognhjul mot brosteinene. Det er bare fire dager siden han våknet i alkoven i kammerset sitt hjemme i Lier utenfor Drammen, og hørte de fortrolige lydene fra foreldrene nede i stuen og dyrene i fjøset. Han sto opp, tok på seg reiseklærne, rene og nystrøkne, pakket de siste tingene og gikk ned og spiste frokost før han gikk til landsbyen, fulgt av faren, skoleholderen, som ble stående og vente til postvognen dro til Christiania. Det virker helt umulig, tenker Morten der han ligger på sengen i det nye kammerset, at en kan tilbakelegge den samme reisen motsatt vei. Like umulig som å forestille seg at en kan reise bakover i tiden.

Han er den yngste av et kull på syv, og den eneste overlevende gutten. Et av de eldre søsknene lå alltid i alkoven nede i stuen og syknet hen med et tålmodig smil. Han satt ofte hos dem og våkte med sin varme hånd omsluttet av deres kalde. Så stivnet hånden og smilet, den utmagrete kroppen ble båret ut i låven, alkoven ble rengjort, det ble luftet ut, så lå det en annen der. Dødsprosessen var en permanent tilstand, en slags vedvarende høytidsstund der man ikke måtte løpe eller le, en stor taushet. Det er slik han husker barndommen. En vedvarende selvbeherskelse, et innøvd alvor som endte med å sitte fast i fjeset, mens døden mol og mol. Til sist var det bare storesøsteren Kirstine igjen. De gikk og skulte på hverandre i et par år, men ingen av dem endte i alkoven i stuen. Nå bor hun hos en prestefamilie i Nakskov.

Da Morten gikk ut av latinskolen, ble han hjelpelærer på farens skole. Et par år gikk. Så sa han at han ville studere medisin. Hvor han hadde fått den idéen fra, husker han ikke nå. Faren sa nei. Han skulle bli prest. Faren hadde selv drømt om å bli prest, akkurat som farfaren og oldefaren. Nå var tiden endelig kommet. Nå hadde de midlene til det. Så han fant seg i sin skjebne, lykkelig for at han i det hele tatt fikk lov å reise.

†

Han finner seg til rette i det nye livet i residensstaden. Hver dag spiser han sammen med folkene i trykkeriet, en kjøttfattig kost som for det meste består av utvannet grøt i alle tenkelige varianter, og han lærer å hogge i seg maten uten å smake på den og slå kloen i så mye brød han kan få tak i for å fylle opp i den slunkne magen. Han sitter i vinduskarmen på kammerset og leser i den greske grammatikken mens han innimellom gløtter ut mot den støyende gaten der hestevogner rokker forbi med varer til torgene, og soldater som ikke er i tjeneste reker omkring og antaster unge piker som til gjengjeld overøser dem med rennesteinskjeft som kan få hvem som helst, og i hvert fall student Pedersen, til å rødme. Han vender tilbake til den greske grammatikken, men med det ene øret følger han hele tiden med på lidderlighetene og den forsofne snakken i gaten. Det er to sider av samme sak, det er den kampen han hele tiden utkjemper med seg selv, kampen mellom lysten og plikten, mellom ønsket om å være en fysikus og kravet om å bli teologikus. Han følger de få naturvitenskapelige forelesningene som gis på universitetet og andre steder i byen, som regel private arrangementer, han studerer Linnés store verk. Han lærer å tegne blomster ved å sitte på universitetets lesesal og i smug kopiere tegninger fra Flora Danica. I smug fordi det er et verk kirken har et problematisk forhold til, da det på den ene siden avbilder skaperverket, men på den andre siden gjør seg til dets herre gjennom å klassifisere det i slekter og arter. Så reiser han ut av byen og setter seg i en grøftekant med skisseblokken hvilende på lårene og kullstiften svevende over papiret, og føler til en viss grad at han smelter sammen med en forestilling om Linné i en lignende situasjon. Det er det virkelige livet som interesserer ham, horene og blomstene og trafikken i byen og elvene av møkk som løper gjennom gatene og tømmer seg gulpende ut i kanalene. Men han går lydig på de teologiske forelesningene, han lærer å stave seg gjennom Bibelen på de to originalspråkene, han konverserer med medstudentene på studentikost latin. Han skriver brev hjem på ubehjelpelig latin, som han ikke desto mindre håper vil imponere faren, og signerer med «Eders Sønn Morten Falck». Navnet har han fra en gren av familien som har klart seg bedre enn faren, skoleholderen. Men da han får brev tilbake fra faren, er det skrevet på dansk og adressert til «Student Morten Pedersen». Han gremmer seg. Ikke en eneste av studiekameratene hans har et sen-navn, i hvert fall ikke offisielt. Man heter ikke -sen i disse tider, hvis man vil frem i verden.

Fordi kammerset er plassert over trykkeriet og det derfor er mye støy, er husleien lav. Fra morgen til kveld og rett som det er om natten, når et ilbud ankommer fra Høegh-Guldbergs kabinett med en hasteforordning eller kunngjørelse som skal slås opp overalt i byen, slår setterne blytypene i settekassene med høye smell, og trykkrullene dundrer og det drysser murstøv fra fugene i taket på rommet hans. Tidlig på morgenen, lenge før vekterne har gått hjem for natten, kommer bleknebbete bud og henter trykksakene for å selge dem på gaten eller distribuere dem på annet vis, og de er utstyrt med gjennomtrengende prepubertale stemmer som gjør dem velegnet til å utføre dette arbeidet, og til å gjøre slutt på hans nattesøvn. Hestevogner klaprer inn og ut av porten til gården, hjulenes jernbeslag smeller over brosteinene og blir kastet frem og tilbake mellom husmurene i boktrykkerens gård, kareter kommer med forordninger som skal trykkes på timen, bunter med bekjentgjørelser og oppslag, duftende av trykksvertens oljebaserte kjemikalier og utvalsete papirmasse, blir lastet på kjerrer og kjørt ut i byen. Det er så mye å følge med på, så mye nytt og interessant som han aldri har forestilt seg, og den greske og latinske grammatikken får lov å ligge og samle støv. Når han har råd til å sende brev, skriver han til søsteren, Kirstine, i Nakskov og forteller om livet i residensstaden. Hun skriver tilbake og beretter om livet i kjøpstaden, hos sognepresten hun bor hos, hvilket tydeligvis er like fjernt fra livet i Lier som København.

Morten ligger på sengestedet sitt og holdes våken av den evinnelige duringen og klikkingen under seg. Han hører Schultz kommandere med folkene sine, han hører trykkrullens synkoperte rytmer, trykkernes og setternes klakkende treskotramp og hosting, kranglingen deres når sverten i et trykk er utvisket, ombrytingen i en tekst har skåret seg, eller hvis et eller annet har satt seg fast og blokkerer valsene.

†

Men alt det som i begynnelsen holdt ham våken, dysser ham senere i søvn. Innimellom reiser han med pakettbåten fra Toldboden for å besøke søsteren i Nakskov. Den gamle prosten hun bor hos, er i fjern familie med deres mor. I Nakskov prestegård gjør den trykkende stillheten ham søvnløs, og når han langt om lenge sovner, vekker lønnetreet utenfor vinduet ham med grenene som dasker mot ruten i kammerset. Han går til gudstjeneste sammen med søsteren og ser greven komme kjørende gjennom kjøpstaden i seksspannet med tjenere som står bak på kareten med flagrende skjøter og klamrer seg til kjøredoningen med den ene hånden og til de høye hattene med den andre.

Prosten holder dundertalen sin fra den høye prekestolen, stor, rødhåret og kraftig som en grovsmed, han preker om svovelpøl og fortapelse som om det er steder og tilstander han personlig fører oppsyn med, så tilbyr han fra prekestolen å yte lån til festebønder som vil kjøpe seg fri, og avslutter med å avfyre en salutt mot den svenske fienden som, under beskyttelse av fanden selv og hans horde av falne engler, har berøvet byen dens fordums storhet og prakt. I den avsluttende bønnen ber han inderlig for kongehuset og skjelver i stemmen da han ramser opp de forskjellige medlemmene av kongefamilien.

Etter gudstjenesten kommer menigheten bort og takker for prekenen. Morten går nærmere. Selv om han bor hos presten, har han ikke sett ham på nært hold før nå. Noe er galt med måten den gamle mannen rekker frem hånden på, den uttrykksløse stirringen.

Er prosten blind? utbryter han.

Ssj, hvisker søsteren. Vi har ikke lov å snakke om det. Men magister Gram har ikke kunnet se på to år nå.

Hvordan kan han da vareta embedet sitt?

Ingen tør å trosse ham, hvisker søsteren. Og han kan både Bibelen og Luther og Pontoppidan forfra og bakfra, så jeg vil tro han blir på posten til Herren kaller ham hjem.

Hvilken herre? sier han og peker, først opp, så ned, og søsteren holder seg for munnen og ler.

Kirstine tar ham under armen og viser ham hvordan landet er i gang med å forandre seg. Villniset er på retur sammen med myrområder og småtjern og tilhørende insekter som har spredd sykdom og død opp gjennom århundrene, skogen er forlengst gått heden, og der den lå er det bølgende kornåkre som gir en femtedel mer i avgrøde enn for bare ti år siden. Gamle trær har falt for øksen, det er plantet hekker og rader med nye trær som skal gi le. Alt er velfrisert og pent, selv kuene på jordet har noe propert og forsagt over seg.

Når de promenerer gjennom kjøpstaden, smiler og hilser folk, noen kommer bort og vil snakke med henne. Den unge piken hos prosten er godt likt. Det gjør ham stolt. Hun har slått fullstendig over til dansk, men når de er alene, snakker de den syngende østnorske dialekten der man konsekvent legger trykket på første stavelse i ordene. De går turer langs stranden, de sparker i taren og leter etter østersjørav og samler skjell. Hun betror seg til ham, hun lengter hjem, hun har bodd her i to års tid og har ennå ikke funnet seg til rette. Den gamle prosten er selvfølgelig en prøvelse for gud og hvermann, men det er ikke hans skyld at hun ikke trives. Det er snarere prestekonen som utad er et beskjedent og selvutslettende kvinnfolk, men som har vist seg som en humørsyk tyrann når en er alene med henne.

Meningen er jo at jeg skal læres opp i en husmors plikter og gjøre nytte for meg i hjemmet, sier hun, men jeg vet jo hva den egentlige grunnen er til at jeg befinner meg her.

Morten ser på henne.

En av prestens fire sønner skal bli prest selv, sier Kirstine. Far og hr. Gram har korrespondert en del. Jeg har sett konvoluttene hjemmefra med håndskriften hans.

Jaså, sier Morten. Og hvordan er han da, din tilkommende? Kan en få lov til å se ham?

Han har reist til Fyn på hesterygg for å besøke noe slekt. Han er såmenn både beleven og anstendig. Jeg har ingen verdens ting å utsette på ham. Det er ikke det.

Nei? sier han.

Nåtidens folk kan vel få leve som de selv vil og ikke slik foreldrene finner for godt, sier hun.

Kjære Kirstine, sier han, hvis denne mannen er et skikkelig menneske, bør du ta ham. Du vet jo ikke hva som ellers byr seg for deg.

Jeg vet det. Jeg har ingenting imot ham, som sagt. Det er dette flate og skitne landet jeg ikke tåler. Vet du, når det ikke finnes bakker og åser, så samler lukten og møkka seg rundt husveggene som tåke. Jeg føler meg skitten selv. En får ikke vasket det av seg.

Kanskje kan han få stilling et annet sted, trøster Morten henne. Du kan vel si det til ham når han begynner å gjøre tilnærmelser. Stille noen betingelser, handle med ham. Husk at det er du som har varen.

Varen?

Ja, du vet, det han er ute etter, det menn vil ha. Eh. Hvis han er et anstendig menneske, som du sier, vil han høre på hva du har å si. Og hvem vet, kanskje vil han mer enn gjerne søke en stilling hjemme i Norge.

Å, men disse folkene, sier søsteren utålmodig, de synes den lille skitne kjøpstaden er så gjev. En kan ikke si ett eneste ord om den før de er over en og tuter ørene ens fulle med den feite jorden, kjøpstadens storslåtte historie og landets mange fortreffeligheter. Jeg har lært å holde munn.

Det er god tid ennå, sier Morten. Kanskje alt vil ordne seg av seg selv. Han er litt irritert på søsteren og skjønner ikke at hun tar sånn på vei. Det er nesten som å gneldre om at den fremherskende vindretningen er vest, og at det ville være bedre hvis den var sør, eller at vinteren varer lenger enn sommeren. Han synes hun skulle være lykkelig og, ja, takknemlig, for å ha utsikt til å bli prestekone. Og hvordan kan en lengte tilbake til Lier, den mest ubetydelige grenda i hele kongeriket? Det skjønner han ikke.

Besøkene i Nakskov varer ikke mer enn noen dager, ofte reiser han tidligere enn planlagt, besværet av en lurende hodepine over Kirstines sutring og sin egen hjemlengsel. Lengselen etter byen. Hvis ikke pakettbåten går, hopper han på vognen til Nykøbing tidlig på morgenen, skifter til den nordgående postvognen, overnatter i Vordingborg der han pleier å få husrom på Kronhiorten, inntar et måltid bestående av rugbrødblingser og grisefett og sover på loftet over fjøset, viklet inn i stinkende pledd. Neste dag fortsetter han mot Køge og København, eter epler og pærer han har stjålet i en hage. I postvognen setter han støvelen i spenn mot setet overfor seg og forsøker å manøvrere blikket gjennom en tysk utgave av Gullivers reiser, leser om hvordan helten, etterlatt i kjempenes land, skjøttes om av en ung kvinne som er tolv ganger hans størrelse. Morten lar boken hvile mot låret med pekefingeren som bokmerke, han har tatt av seg parykken og lagt den på setet ved siden av seg, han støtter pannen mot glasset i diligencen som bykser, duver, slingrer, og stirrer drømmende ut på markene som bølger forbi. En jomfru som er tolv ganger ens egen størrelse, tenker han, en munn som er tolv ganger større enn normalt, en tunge som midgardsormen, hender, bryster, kjønn. Et helt alpelandskap av kvinne! Og han, Gulliver, henholdsvis Morten Falck, en liten fotturist. Han åpner boken igjen. Gulliver strander i land der menneskene er enten abnormt små eller abnormt store, eller avvikende på andre måter. Men kanskje, tenker Morten, ligger det avvikende hos Gulliver selv, det vil si hos hans forfatter, og til syvende og sist hos den leseren som lever seg inn i fortellingen.

Han tenker på Rousseau og på det sitatet om menneskets frihet som Kirstine så ofte viser til. «Mennesket er født fritt, og overalt ligger det i lenker!» Gulliver er også lenket til den han er. Overalt er han den samme, han har ikke evnen til å tilpasse seg. Det er derfor han hele tiden støter på problemer med de innfødte på de forskjellige stedene. Slik vil han, Morten Falck, ikke bli, han vil ikke stivne i en fast form og bli gammel før tiden. Det er en beslutning han tar nå, i postvognen som kjører nordover langs Køge Bugt.

Reisen er snart slutt. Han får et glimt av Københavns tårn og av de myrlendte slettene på Amager, konverserer med sine medpassasjerer som lar en gul ost, litt brød og en flaske gå på omgang. Han har vært bekymret for søsteren, en trillrund liten smerte under ribbeina, men bekymringen viser seg å være geografisk og sultmessig betinget. Når han nærmer seg København, med full mage og hodet vaggende av brennevin, kjenner han seg helt og holdent munter igjen.

Så er han hjemme. Plystrende går han inn gjennom porten til gården til boktrykker Schultz i Nørregade, til høyre i bakgården, opp trappen, går innenfor og slenger sekken bort i hjørnet. Han legger hodet til hvile på den flekkete puten i kammerset over Schultz’ maskiner som tikker, skramler, dundrer, hviner, hamrer, dunker, smeller. Han sukker av velvære, Gulliver glir ut av hånden hans, han sover.

†

Den kongelige residensstad består av nitti tusen mennesker kilt fast mellom voller som sperrer dem inne på et område man kan vandre gjennom på mindre enn en time. En by som gjennom århundrer har blitt herjet av epidemier, branner og en rad med forsofne, vanvittige, innavlede og udugelige regenter. Likevel vokser innbyggertallet støtt, og presset mot vollene økes år for år. Morten noterer seg at selv om folk i alminnelighet kan se frem til et kort liv fulgt av en smertefull og ydmykende død, så har de ingen problemer med å more seg. Snarere tvert imot. Byens torg er fulle av gjøglere, portrom og gatedører besatt med prostituerte, og det later til at de har nok å gjøre.

Morten Falck spaserer gjennom de trange gatene, under husmurer som synes å lene seg mot hverandre, så bare en smal himmelstrek er synlig mellom takskjeggene. Han spaserer over de vide torgene, den storslåtte slottsplassen foran det nye slottet, en gigantisk, uforgjengelig koloss av norsk granitt, han går over til bastionene, de trekantete hakkene i vollen, bevoktet av menn med musketter, og ut til Langebro som glir til side hver gang det kommer skip. Han fortsetter i en bue tilbake til Christianshavn over demningen fra Amager. En gjøglertrupp har slått opp en fjølbod på plassen foran tukt- og forbedringsanstalten. Han blir stående for å se om den sterke mannen, Karl Johan von Eckenberg, kommer frem. Von Eckenberg har alltid mange tilskuere og beundrere, flanører, fornemme damer med krinoliner og parasoll, rikmenn fra handelshusene, skipsmeglere, kapteiner, matroser, offiserer og soldater, helt ned til de av de innsatte i forbedringsanstalten som har utgangstillatelse. Og med god grunn. Von Eckenberg er dyktig.

Det er tre triks Morten liker spesielt godt:

Trommevirvel 1: Karl Johan von Eckenberg klatrer opp i en trekonstruksjon, omtrent ti alen høy. Han stiller seg skrevende på en tverrbjelke og gir tegn til folkene på bakken med et nesten umerkelig nikk. Under ham stiger nå en hest med to livrékledde ryttere opp på en plattform med et rep festet til hvert av hjørnene. Den andre enden av disse repene tar von Eckenberg tak i, snor dem rundt armen og håndleddet, og med én arm løfter han plattform, hest og ryttere en fot opp fra bakken, mens han med den andre hånden løfter et posthorn opp til munnen og blåser en fanfare.

Trommevirvel 2: Karl Johan von Eckenberg, nå nede fra plattformen, legger seg mellom to stoler og den utstrakte kroppen svever en alen over bakken. Så stiger åtte gode musikanter, kledd i dobbeltradete røde jakker, trekantete hatter, knestrømper og sko med polerte messingspenner, en etter en opp på den senete og ikke særlig muskuløse, men veldig lange kroppen som bare er støttet av nakke og hæler. Balanserende på von Eckenbergs brystkasse, mage, hofter og bein, spiller de en menuett av Brentner, mens von Eckenberg stirrer med de brune øynene sine mot himmelen og ser ut som om han tenker på barndommen, på sin salige mor, eller på en tapt ungdomskjærlighet.

Trommevirvel 3: Karl Johan von Eckenbergs tredje triks utføres mellom de samme to stolene, men ikke før han har reist seg opp, høstet et behørig bifall og søkt ly i fjølboden et par minutter. Forfrisket, ny og rødkinnet vender han tilbake, de brune øynene gløder, han bukker, legger seg igjen mellom stolene, hvorpå to hjelpere plasserer en massiv steinblokk på magen hans. En tredje hjelper, kledd ut som en mellomting mellom en smed og en skarpretter, går frem med en steinslegge, løfter den høyt opp over hodet, nøler. I Jesu vunders navn, slå til! sier von Eckenberg med høy og melodisk stemme. Sleggen faller og steinblokken blir kløyvd i to stykker som faller til hver sin side og lander tungt på jorden. Karl Johan von Eckenberg reiser seg opp og bukker for sitt publikum. En gutt går rundt med lua, mens noen akrobater gjør sprelske hopp. Mynter blir kastet ned på brosteinene fra vinduene.

Men en dag er ikke den sterke mannen der lenger. Fjølboden på torget er blitt revet og det er ingen spor av akrobattruppen. Morten spør seg for hos noen handlende, og de sier at von Eckenberg har skadet seg under en opptreden og ble båret bort i avmektig tilstand. Han finner ikke noen som vet hva som har skjedd med ham.

†

Noen ganger tillater Morten seg den luksus å leie en vogn til en av byportene, betale kusken et tillegg og la seg transportere et par mil ut på landet, til en eller annen landsby. Gladsaxe, Husum, Ordrup, Herlev. Her går han av, sender vognen hjem og trasker tilbake langs landeveien. Han kommer gjennom landsbyer der stanken fra såpekokerier og garverier henger som en smittefarlig tåke, feit og klebrig, han går langs enger og marker der kuer beiter fredelig, forbi bondehus der tause bønder mønstrer ham fra under luene sine.

I byen hengir han seg til bøkene, men svikter teologikum til fordel for naturvitenskapen. Drevet av akademisk sult jakter han rundt etter forelesninger som handler om alt annet enn treenigheten og transsubstansiasjonen. Han hører foredraget til en svensk professor som foreleser om den hierarkiske klassifikasjonen av alt liv på jorden, skapt av Linné. Det kommer fyrop, men også applaus. Forelesningen, som holdes i Komediehuset fordi universitetet ikke vil tilby lokale til den slags, åpner øynene hans på en ny måte. Verden er et sammenhengende hele! En banal erkjennelse når man først har fått den, men en total omveltning i hans bevissthet, verdensbilde og selvbilde: Jeg er en del av et sammenhengende hele!

Laust, en av vennene hans som studerer medisin, inviterer ham til det kirurgiske akademiet i Norgesgade, i daglig tale kalt «Bre’gade», der han hører på utredninger om blodårer og knokler og nervebaner og kjertler. Det er en reise innover der botanikken og zoologien er en reise utover, men like overveldende, like uendelig. Mennesket befinner seg midt i evigheten. Her har Vårherre plassert oss!

Sammen med Laust tjener han litt penger på å fiske opp kadaver fra kanalene eller bestikke en vekter til å skaffe lik som de frakter til fakultetets kjellerhvelv der professoren står klar med kniven og et kjølig blikk. Med skalpellen mellom tre fingre, som om den var et penneskaft og likets gullige hud et pergament han vil nedfelle noen tanker på, meddeler han studentene sine hva de bes legge merke til under den følgende obduksjonen. Han legger snittene sine med skjødesløs presisjon, blottlegger de dødes grønnlig skinnende muskler lag for lag, lar den skamfulle luften gufse ut mens studentene flirer nervøst eller forteller vitser på latin, og innvollenes iriserende lysskjær litt etter litt speiles i ansiktene deres. Men ikke ansiktet til Morten Falck. Han står med frokostens brød og varme vassgraut trygt vuggende i magesekken og stirrer betatt på mennesker som mister menneskeligheten sin og deles opp i enkelte bestanddeler og latinsk nomenklatur. Nervetråder, muskelfibre, de fint skilte lagene av hud og underhud og fettvev og organer, fløtegule, lakserøde, rødbetfiolette, skinnende som ferniss og politur. Professoren skiller lemmer fra torsoer, kniven hans synker ned i vevet og kløyver leddkapsler og blottlegger arterier og vener hvis navn han muntert ramser opp. Morten synes det høres ut som han roper på dem, som om det er morgenmønstring på et klassisk romersk kollegium. Arteria carotis! Nervus olfactorius! Musculus mastoideus! Han hører på professorens utredninger som alltid har en klang av beklagende sarkasme over seg, men også en solidaritet med den døde. Slik som vi er, var du, og slik som du er, blir vi. En del av de studerende skifter studium etter sjokket i kjelleren og vier seg til jusstudiet, trekker seg tilbake til gården de kommer fra eller legger ut på dannelsesreise sørpå, der mange av dem ender som feberplagede, begersvingende drukkenbolter med hemmelige laster. Morten Falck, den eneste som vet at han ikke kan gjennomføre utdannelsen som fysikus, blir.

Han er fast gjest under obduksjoner, selv etter at Laust blir syk og må forlate studiet. Med botaniseringsblokk og stifter i hendene setter han seg i halvmørket og utarbeider detaljerte anatomiske skisser. Professoren roser dem, han sørger for at lokalet, en fuktig kjellerkrypt hvis opprinnelse fortaper seg i middelalderens mørke, blir utstyrt med flombelysning fra moderne oljelamper. Han oppfordrer Morten til å melde seg opp som alumnus. Men studiet er klausulert med kvoter, og det er enda flere klausuler av hoderystende og formanende karakter hjemme fra skoleholderstuen i Lier, og Morten vet at den relative økonomiske sorgløsheten han lever i, har som betingelse at teologistudiet gjennomføres uten altfor mye slinger. Han har allerede vært i gang i to år, like lenge som mange fullfører studiet på, men så lenge han holder fast i dette studiet og ikke forlater det til fordel for en utdannelse som ikke er godkjent, er tålmodigheten hjemmefra med lave karakterer og gjentatte utsettelser nærmest uendelig. Første hverdag i hver måned møter han opp hos prokurator Gill og mottar kostpenger mot å avlegge utførlig rapport om sine fremskritt på universitetet.

Boktrykkerens bolig, en solid fireetasjes eiendom oppført etter siste byggeregulativ, det vil si etter siste brann i ’28, og derfor ikke holdt sammen av brannfarlig bindingsverk, ligger tilbaketrukket i gården. Den har hovedinngang ut mot Studiestræde, men familien bruker som regel utgangen mot gården. Morten har aldri vært innenfor døren hjemme hos boktrykkeren, som fattig student og leietaker av et beskjedent kammers skrått over porten, er det ikke et sted han kan vente å bli invitert inn. Schultz’ tre døtre leker sisten i gården, de hinker, hopper tau og leker sangleker. Han hører daskene fra de myke snøreskoene mot steinene, latteren deres og kjeklingen. De vokser opp nedenfor vinduet hans, først småjenter som han knapt nok legger merke til, med lyse stemmer og en trillende latter som lager ekko i den brosteinsbelagte gården. Han hører vislingen og smekkene fra hoppetauet og ser kjolene deres folde seg ut og dra seg sammen, folde seg ut og dra seg sammen, så føtter og bein kommer til syne i rytmiske glimt, og korketrekkerkrøllene danser på skuldrene, de litt for runde, fremstående og høye pannene, de klare, litt dyptliggende øynene og nese-munn-trekanten deres som er harmonisk og utstråler en godlynt lattermildhet. Så slutter de å hoppe tau. De trekker seg tilbake til skyggen under lønnetreet i midten av gården hvor det står en benk. Her sitter de og leser, alle tre i samme bok, den største piken i midten og de to andre lent inn fra hver sin side mens de dingler med beina. Morten Falck passerer dem noen ganger på vei til frokostsalen. Han merker at de titter på ham og kniser. Han vet ikke engang hva de heter, han tiltaler dem aldri og har ingen grunn til å tale til dem. Det er noe ved piker i den prepubertale fasen som irriterer og frastøter ham, all den selvgodheten og livsgleden og forvissningen om at et vidunderlig liv venter fiks ferdig på dem, de rene hvite kjolene, de sirlige myke skoene, sløyfene i håret, alt det som er snørt sammen og stengt inne. Alt det de ikke vet. Om noen år skal de slepes i stallen og gjøres med barn, ese opp og føde i en foss av blod og slim og halvkvalt gisping inn i lommetørklær dynket med bedøvende alkohol og parfyme. De døde i kjelleren under fakultetet er å foretrekke fremfor frøknene Schultz, synes Morten i sin nyervervede kynisme, anskaffet i samme kjeller. Der finnes i det minste ingen falske forhåpninger, kun oppriktig, kompromissløs forråtnelse.

†

Den eldste av pikene skiller seg ut fra trekløveret. Med ett har hun vokst søstrene over hodet. Morten ser at hun er blitt en kvinne. Hun må være på alder med kronprinsen, anslår han. Konfirmert, pakket sammen, klar til avgang. Frøken Schultz beveger seg rundt i gården, ubehjelpelig som en halt fole. Hun får ikke lov å gå i fred lenge av gangen før moren dukker opp i døren og roper på henne.

Abelone!

Lydig reiser hun seg opp fra benken og går inn i huset. Morten prøver å forestille seg hvilke plikter det er moren vil at hun skal passe. Sy på brudekjolen sin, kanskje. Eller lære å holde hus, brette servietter, utarbeide bordplaner, forfatte invitasjoner. Kanskje skal hun bare holdes borte fra trykkeriarbeidernes og andre menns, deriblant den unge students, blikk og de tankene som følger.

Abelone.

Det var ikke så lurt av madam Schultz, tenker han. Hvis man vil beskytte sin datters dyd, bør man holde navnet hennes hemmelig. Nå vet han hva piken heter, og det føles som han allerede har vært inne under skjørtet hennes og kikket.

Abelone.

Morten Falck er åtteogtyve, han vet litt om kjærligheten. Han har studert den under nattlige vandringer i byen, i portrom og bakgårder og trange smug i Øster Kvarter, og ute ved vollene, i ingenmannslandet mellom vollgaten og den bratte gressgrodde skrenten der det er dårlig eller ingen belysning. Han har foretatt observasjoner av kjærlighetens vesen og tilkjennegivelser i de uopplyste korridorene og krinkelkrokene i gamle hus, han har åpnet dører på klem og spionert mens han har holdt pusten, han har sett piker på alder med søstrene Schultz dra opp skjørtet, bende seg fremover og uten et ord, kanskje bare med et tilbakeholdt stønn, motta en herres reiste lem. Han har næret og oppelsket kynismen sin ved å spionere. Kjærligheten er forunderlig, har han lært, til tider virker den nesten enda mer ydmykende enn døden i kjelleren i Norgesgade. Beløpene han mottar fra prokurator Gill har ikke vært tilstrekkelige til at han selv har kunnet smake kjærligheten i et portrom eller bak et skjenkested, men etter at de er blitt supplert med lønnen han får for å slepe kadaver til obduksjonsbenken, kan han nå og da tillate seg å kjøpe et offentlig fruentimmer. Etterpå føler han seg skuffet, skyldig og tynget av samvittighetsnag, litt uvel og kvalm, og med en sterk trang til å gjøre det igjen. Han finner ut at det ikke bare er døden som stinker. Han føler seg skitten. Han er lettet hver gang det er over, og tenker nå har jeg prøvd det, nå trenger jeg ikke gjøre det igjen. Men han gjør det igjen. Lysten samler seg i kroppens væsker, de siger ubønnhørlig mot det samme punktet. Han stikker noen mark til en pike og får stilt en rumpe til disposisjon, han synker inn i mørket og varmen, i det levende og ettergivende som viker til side og slår sammen, viker til side og slår sammen, han vugger litt, han stirrer ned på huden som bølger klaskende frem og tilbake, på lisser og rynkebånd, spenner og knapper, på en blek nakke som er tålmodig bøyd, på hender som klamrer seg til en bordkant, leppene hans trekker seg tilbake fra tennene, han kaster hodet bakover og stønner som i smerte, så renner det onde ut av ham og han går et skritt tilbake, ordner seg litt, nikker et farvel og forsvinner, så er han fri en stund. Men det kommer alltid tilbake, som vann i bunnen av en grusgrav.

En dag spaserer han som vanlig nedover Vimmelskaftet mot Amager Torv. Krambuene står tett i tett, på utendørs bord ligger galanterivarer stilt ut, glorete tekstiler, bur med slakteklare høns og ondskapsfullt stirrende hanekyllinger, hauger med flådde kaniner, bunter med mår- og reveskinn. Solen brenner hustakene, fluene surrer, Vimmelskaftet er en kvelende varm flaskehals der man hverken kan komme frem eller tilbake. Nettopp derfor elsker han å spasere her i byens handelssentrum, snuse inn de vamle dunstene av kjøtt, menneskelig som dyrisk. Han kiler seg inn mellom horder av madammer med handelskurver og kvinner med krinoliner vuggende under kjolen. Forsofne smågutter veiver med de nyeste smedevisene og breker smaksprøver av sangene. Bønder og fiskere lunter av gårde i bastskoene sine og trekker vippekjerrer lastet med varer eller hauger av tomme lerretssekker etter seg. I denne trafikkproppen møtes hele byen, noen av nødvendighet, andre av morskap eller nysgjerrighet. En kanselliråd svinger stokken sin, en offiser lufter den dueblå uniformen sin, en øltapper løfter en tønne ned fra en kjerre og vipper den opp på skulderen, to horer spaserer arm i arm og dreier på de falmete og lasete parasollene som spinner rundt og rundt mens de bruser med de møkkete tyllskjørtene som drar et fuktspor av rennestein etter seg. Borgerkvinner holder seg demonstrativt for nesen idet de passerer, men en offiser stanser og bukker galant, med en ironisk feiende bevegelse tar han hatten av og setter den ene foten foran den andre, og de ler og knikser og sier god dag, løytnant Holm, hvordan står det til, skal han ikke av gårde og slåss med svensken?

Morten følger etter de to horene, han har lyst til å se dem kapre en kunde. De går opp Store Købmagergade, over Kultorvet og gjennom Rosengården ut til vollen ved Skidentorv der de setter seg på en benk ved Hanens Bastion. Morten går langsomt forbi benken, han letter på hatten da han passerer damene. De ignorerer ham. Jaså, tenker han fornærmet, man er åpenbart for fin på det til en student! Han går hjem i dårlig humør. Jomfru Schultz sitter under lønnetreet. Søstrene hennes hopper paradis. Kjolene flagrer om beina på dem. Han blir stående og betrakte dem, så kikker han over på jomfruen under treet. Blikkene deres møtes. Han går bort, tar av seg hatten, trykker den mot brystet og bukker.

Jomfru Schultz, jeg er en av Eders fars leiere.

Jeg vet hvem han er, sier hun smilende. Han har jo bodd her i flere år. Han er student?

Teologi, sier han og er for første gang lykkelig over å kunne bruke studiet sitt til noe fornuftig. Jeg leser hos hr. Swane.

Hun ler. Nei, er det sant? Hr. Swane konfirmerte meg.

En lys, klingende småpikestemme. Han har hørt den mange ganger, men nå er det han den snakker til og ler til ære for.

Det er morsomt, sier han. Kanskje skal han også ektevie Jer?

Hun skjærer en grimase. Jeg er ikke trolovet.

Å, men det blir I uten tvil snart, jomfru Schultz.

Tror han det? En vet jo aldri. Noen blir ikke trolovet. Hun ser opp på ham med et spørrende uttrykk, som om han allerede var prestevidd og står der for å motta hennes bekjennelser. Men hvorfor skal man gifte seg? Min mor vil ikke fortelle meg det.

Spørsmålet overrasker ham. Han har aldri vekslet ett ord med frøkenen, og nå er de midt i en nesten intim samtale. Det er den alminnelige oppfattelse, svarer han famlende, at unge kvinner som frøkenen har godt av å være gift, så de kan finne mål og mening i livet og unngå lediggang. En peppermø er jo ikke noe muntert syn.

Men å føde barn, sier hun dystert. Det virker enda mer avskrekkende.

Det er kvinnens privilegium, sier han litt pinlig berørt. Moren har visst forsømt å lære datteren om passende og upassende samtaleemner.

Han ser på henne. Hun har vokst en del det siste året, men har mager og gutteaktig kroppsbygning, knapt nok mannbar ennå, tenker han mens øynene hans vandrer over jomfruens spirende ynder. Solen blir silt gjennom løvverket til lønnetreet og strør gylne flekker over kjolen og det blonde, krøllete håret. Han synes han aner et streif av svettelukt blandet med en kjemisk lukt av blekemiddel eller hva det enn er man vasker pikekjoler med. Så er det noen som roper.

Abelone!

Min mor! Hun spretter opp, men blir stående et øyeblikk. Farvel, hr. student.

Han bukker. Hun forsvinner inn gjennom hoveddøren, forbi madam Schultz som nagler ham med blikket. Så smelles døren igjen. Han går opp på rommet sitt, legger seg på siden på sengestedet og pirker i muren med en negl.

Gaten som går mellom byens ytterste hus og vollen, vollgaten, er bare belagt med brostein på visse strekninger. Mesteparten av den er jordvei. På Christian IVs tid ble det lagt brostein hele veien rundt i et storstilt forsøk på å bedre byens sanitære standard, men disse steinene har for lengst blitt brutt opp i ly av natten og brukt til andre formål. Tilbake er en grøt av gjørme, innholdet av latrinespann som vilkårlig blir tømt av beboerne i området, og spillproduktene fra ølbryggingen og brennevinsbrenningen. Området vrimler av rotter og løshunder som oppfører seg uforutsigbart og aggressivt på grunn av alkoholen i den kasserte masken. De regelmessig tilbakevendende epidemiene av tyfus og kolera og pest som har herjet byen i flere hundre år, må etter Mortens oppfattelse ha sitt arnested her i ingenmannslandet mellom bevertningene, øltapperiene og gjestgivergårdene på den ene siden og den mørke vollen på den andre, der folk drives ut enten av et desperat begjær eller et desperat behov for å tjene noen daler. Man burde ansette en statsfysikus til å renske opp i svineriet. Denne statsfysikusen kunne meget gjerne være han, Morten Falck. Han smiler ved tanken. Men han må innrømme at han også liker skitten og de mulighetene for utfoldelse den gir ham.

Han ferdes med forsiktighet her ute mens han glipper med øynene. Den eneste belysningen kommer fra enkelte vinduer i bysiden hvor det høres latter og sang. Flyktige skygger dukker frem fra mørket og forsvinner igjen, tyver, vektere, halliker, de lar seg ikke skjelne fra hverandre. Horene, byens billigste, oppholder seg i de spredte øyene av lys, de står i dørene og tygger skrå og trekker opp i skjørtet uten å fortrekke en mine hver gang et par bukser kommer gående. Vekteren kommer med sin morgenstjerne hvilende på skulderen, han veksler noen ord med kvinnene, så fortsetter han nedover gaten.

Morten gjør seg noen betraktninger rundt den menneskelige natur. Han står i skyggene, hviler i en trygghet av kynisme og desillusjon, han iakttar transaksjonen mellom handlende og kunder, og varen som averteres til salgs leveres oftest på stedet. Det er mange menn ute og morer seg på en alminnelig hverdagskveld, mange av dem fornemme herrer, så vidt han kan se, med et begjær som ikke kan rommes innenfor rammene av et borgerlig ekteskap. Hvilken løgn fortalte de da de gikk hjemmefra, og hva svarte konen? Visste hun hvor han var på vei, og vet han at hun visste det? Er det snakk om en kontrakt, en gjensidighet? Og er konen bare glad til for at det finnes steder, personer, som kan ta seg av de delene av ekteskapet hun finner mindre tiltrekkende? Morten smiler for seg selv. Der borte i skyggene foregår det noe, han hører det. Han lister seg frem, holder pusten, lyden kommer nærmere, rasling i damask, klasking av hud, en mannsstemme som gir instrukser om hvilke ytelser han ønsker å motta for de pengene han gir ut, og hvordan. Øynene hans venner seg langsomt til mørket. Piken er pur ung, hun har satt seg på kne, det ser ut som hun ber, og kanskje er det det hun gjør. Mannen står oppreist, lent mot et tre, han ser ut som han studerer stjernebildene over vollen, eller som han dikterer et brev til en sekretær, han vifter seg med en trekantet hatt for å kjøle seg i den heite kveldsluften. Morten Falck ser alt, han vender ikke bort blikket, ikke fordi det opphisser ham, forteller han seg selv, men fordi han ønsker å lære noe. Snart skal dere dø, tenker han, og så skal jeg tegne vakre plansjer av de vakre sønderdelte kroppene deres.

Men hva gjør kvinnene med sitt begjær? tenker han. Jo, han vet godt hva de gjør. De går til kirken med det. Til presten. Til meg. Og derfor er det viktig at jeg er en av dem som ingenting i livet må være ukjent for. Det er derfor jeg er her. Denne tanken beroliger ham litt.

Uterlighetene foregår ikke bare ute ved vollene, men stort sett i hele byen. Vekterne tjener en god skilling på å se den andre veien mens møtet mellom vare og kunde utspiller seg i sin repetitive forutsigbarhet. Tannløse kjerringer selger seg for noen få slanter. De gjør hva som helst for en herre som vinker bydende til dem.

Det ser ikke ut til å være noen nedre grense for en hores alder. Han ser middelaldrende menn stå lent mot muren i en bakgård, mens små rosa tunger spiller i mørket. De prostituerte barna er ofte segneferdige og bleke av tretthet, de lokker til seg kunder med karikerte obskøne fakter som deres voksne alfonser har dressert dem til å bruke, men som virker skjærende falske for alle andre enn de som virkelig ønsker å tro på dem, de pene herrer med ren samvittighet. Antagelig inntar de større kvanta sperm enn reell mat i løpet av en dag. Vekterne jager dem bort med morgenstjernen, men akkurat som rottene vender de fort tilbake. Det skjer jevnt og ofte at vekteren finner livløse eller døde barn. Så blir de lempet på en kjerre og kjørt bort i morgengryet. Morten vet ikke hva som skjer med dem. De dukker aldri opp i kjelleren under fakultetet. Og det er han takknemlig for. Det er grenser for hans vitebegjærlighet. En gang spør han en vekter om det, men blir truet med en tur i vakten hvis ikke han holder nysgjerrigheten sin for seg selv.

Han blir lei av å stå og lure i portrom, bakgårder og ute ved vollen. Han legger det bak seg. Det føles ikke viktig lenger. Han er åtteogtyve. Jomfru Schultz er snart seksten. Kronprins Frederik tar makten over riket og lar seg kjøre rundt i byen i åpen vogn og hylle av sine undersåtter. Hans far, kongen, glir tilbake i sitt vanvidd som ikke er av en like tyrannisk og herskesyk karakter som vanviddet til forfedrene hans, men mer stille og tilbaketrukket. Morten og jomfruen utveksler ofte noen bemerkninger under lønnetreet, noen ganger får de lov å snakke med hverandre en liten stund før madam Schultz står i døren og roper. Han forestiller seg, rent hypotetisk, jomfruen bøyd innover benken, med kjolen trukket opp og snørelivet flerret i stykker, rumpen skinnende mot den vippende hoften hans, det hvite lemmet hans som forsvinner inn i det behårete og stramt luktende mørket mellom rumpeballene hennes. Men fantasien tiltaler ham ikke det minste, den er stort sett umulig å se for seg, og det er en stor lettelse. Kanskje jeg er forelsket, tenker han.

Han vandrer i Kongens Have, et pustehull av gressflater og fontener, hvor det er begrenset adgang for offentligheten. Jomfru Schultz og hennes to søstre spaserer sammen med ham. De har fått tillatelse av sin mor. På den gule grusen midt på den store hovedaksen står de og ser opp mot Christian IVs vakre renessanseslott. Fontenene spruter og skummer bak hverandre. Trærne er klippet og beskåret, de ligner på grønne sopper med stilkaktige stammer som er plassert med en så monoton presisjon at man blir grepet av en slags perspektivsyke. Men svimmelheten skyldes muligens andre omstendigheter, som for eksempel at frøknene Schultz nå setter seg ned på den grønne plenen. Kjolene deres vider seg ut omkring dem, de er som prestekrager som er kommet dalende ned ovenfra og har lagt seg til rette i gresset. Han får et glimt av en skosnute. Morten stanser noen skritt unna dem, som uttrykk for finfølelse snur han seg halvt vekk. Han vet hvorfor madam Schultz har sluppet ham ut av gården sammen med døtrene hennes. Det er ikke fordi han er beiler, det er han ikke i hverken madammens øyne eller sine egne, men fordi han anses for å være en ufarlig og tilforlatelig teologistudent, og dessuten fordi madammen nærer tillit til sine medmennesker i alminnelighet og til ham i særdeleshet.

Springvannet plasker, nå kjennes det beroligende. Man merker en kjølende fukt drive bort over gressmattene. En regnbuebjelke reiser seg over det velfriserte gresset og svinner bort mellom de figurklippede trærne. Han tørker seg over pannen med et lommetørkle og stapper det tilbake i vestelommen. Sko knaser i singelen, en spaserstokk, en slank kavaler kledd i grønn skjøtefrakk og kritthvite knestrømper passerer forbi sammen med en ikke helt ung kvinne med underliv og bein stengt inne og tryllet bort i en krinoline formet som et fuglebur, og derfor tenker man naturligvis først og fremst på damens bein og underliv. Kjolen bruser litt rundt henne, vinden leker med den plisserte kanten som har sugd opp en mørk klorofyllfarge fra gresset den sleper seg over, hun smiler for seg selv med et anspent uttrykk som Morten oppfatter som forstilt eller melodramatisk, men som får mannen til å innta en underdanig holdning. Den hvitstrømpede kavaleren later til å bønnfalle om noe. Frøknene Schultz værer dramaet, de følger årvåkent de to med øynene, de suger til seg scenen. Hver gang den unge herren kommer opp på siden av kvinnen, setter hun opp farten, men hvis han sakker for langt akterut, går hun langsommere til han har hentet henne igjen.

Da de er utenfor hørevidde, begynner de tre pikene å kvitre. De diskuterer og krangler om hva og hvordan relasjonen er mellom den unge mannen og den knapt så unge kvinnen. Morten kan høre at de er ivrige lesere av romaner av ridderlig beskaffenhet. Kanskje han skulle låne dem romanen om Moll Flanders som han selv har lest i vinter. Den kunne sikkert få skaket dem litt opp.

Hva er studentens tanker om dette? sier Abelone Schultz. Jeg ser at han står der og smiler bedrevitende.

Hva jeg enn måtte mene om disse personenes innbyrdes relasjon, svarer han, vil jeg klokelig holde for meg selv.

De erter ham og kaller ham magister tremann. Men da de går hjemover, stikker Abelone armen inn under hans.

I Østergade ligger en galanteribod som selger intime kvinnelige klesplagg og parfymer. Her kjøper han to flakonger, en med lavendel, en med bergamott, og overrekker dem til piken hos boktrykkeren med beskjed om at det er en presang til jomfru Schultz. Det er hennes seksten års fødselsdag. Han har skrevet et lite brev, brettet det sammen og lukket det med lakksegl og bundet det fast til gaven med en gyllen silkesnor: «Kjære jomfru Schultz, mottag denne ydmyke gave og la den minne Jer om den mest underdanige af alle Jeres beundrere, id est stud. theol. Morten Falck.»

Neste dag returnerer stuepiken gaven. Han legger den til side. Det var et feilgrep. Han har blottet seg. Tiden er ikke moden. Han må være tålmodig. Han angrer ikke på noe. Nå vet hun, og familien Schultz, hvor han står. Det er en befriende følelse. Det er som om han har kysset henne og latt hånden gli ned over hoften hennes.

Han holder øye med døren til boktrykkerens hjem. Abelone har søkt dekning, men søstrene er der, og madam Schultz ferdes også en del i gården, geskjeftig og munter. Et menneske med et lyst sinn. Han liker henne, og han er sikker på at hun ikke er fiendtlig innstilt til ham. De to små søstrene unnlater omhyggelig å kikke opp mot vinduet der han sitter i vinduskarmen og leser med det ene beinet trukket opp og boken hvilende på kneet. Man kan se på den måten de ikke titter opp til vinduet at de hele tiden er bevisst at han er der.

†

Moren skriver til ham fra Lier. Hun bruker også det gamle navnet hans, Morten Pedersen, til han i et sint brev ber henne bruke det nye navnet. Så retter hun på det, men faren fortsetter å skrive student Pedersen i sine brev, og det er under det navnet han mottar skrivelser fra prokurator Gill. Men moren skriver de fleste brevene, minst ett om uken. Hun må betale et betydelig beløp i forsendelser hver måned, både til ham og til Kirstine i Nakskov. Taktfullt nevner hun den og den piken som er blitt konfirmert, som har nådd en viss alder, har en sterk helse, er arbeidsom og flittig, en lydig datter for sine foreldre, moralsk uangripelig osv. Hun holder utkikk etter kirkesogn med skrantende prester der han vil kunne søke den ledige stillingen når han om litt blir prestevidd. Presten hjemme i Lier er jo ikke gammel, så det er nok ikke så mange muligheter der, men han har til gjengjeld lovet å legge inn et godt ord for Morten når og hvis han vil søke embete på hjemtraktene. Din fader er atter krank, skriver hun, han har nu ligget i to dager uten at stå opp og klager på pine og susing i hodet. Men hvis han tilskriver deg og varsler sin snarlige bortgang fra denne verden, så skal du vite at han er så sterk som en hest, og de tallrike sykdommer han mener seg å lide av, kun er innbilte.

Brevene gjør ham litt nedslått, de får det til å klø på kroppen og gir ham vannlatingstrang, hodepine og trang til å drikke seg full eller søke til en hore. Han går på bevertninger med Laust som er kommet tilbake fra sin sykdom, en spontant oppstått melankoli som nesten har gjort det av med ham. Nå har han gått over i motsatt grøft, han kaster penger rundt seg, leier til stadighet diligencer og insisterer på å betale alle regninger og inviterer ofte sine venner på Komediehuset der han leier en egen losje. Morten sitter i plysjstolen. Den tallrike tilskuerskaren og lampene som bader salen i flomlys, får ham til å svette. På scenen tramper sangerne frem og tilbake, skjærer fryktelige grimaser, slår ut med armene og brøler til hverandre. En italiensk opera med klassisk gresk motiv oppføres. Publikum kommenterer høylytt handlingen, fyroperne og bravoroperne kappes om å overdøve hverandre, folk kommer og går, slamrer igjen dører, skraper med stolbein, skravler og klirrer med ølglass så det er umulig å få noe fornuftig ut av det som foregår på scenen. Musikken dundrer og braker, noen avfyrer en pistol, en sopran uler og deiser om, kruttrøyken driver over orkestergraven og parykkene til musikerne, bakteppet, prydet med et tempel i et klassisk sceneri, heises opp av støyende vinsjer, et annet detter ned med et brak, man kan høre scenearbeiderne som tramper frem og tilbake og stønner andpustent høyt oppe over scenen, konsertmesteren som roper taktslagene til orkesteret og gjør hva han kan for å dirigere det med buen sin. Fra utkikkspunktet sitt ser Morten rett ned i snesevis av svulmende brystkløfter. Damene er hvitpudrede og har skjønnhetsflekker plassert på marmorhvite kinnbein, noen på det ene brystet. De vifter seg i ansiktet, hele salen er som en solvarm eng full av blomster og flagrende sommerfugler. Han bærer det siste brevet fra moren i brystlommen. Han sitter og tenker på hvilken merkelig blanding av verdener dette er. Tenk hvis hans gamle mor var her. Han smiler for seg selv. Denne teaterverdenen må befinne seg så langt vekk fra morens verden som det overhodet lar seg gjøre. Han skulle ønske hun kunne oppleve det. Men sannsynligvis ville hun bare få sjokk, kanskje hun ville besvime av støkken. Hun hører ikke til de som kan løsrive seg fra seg selv og heve seg opp over den hun er. Som folk flest ligger hun i lenker.

Etter forestillingen kjører han med Laust til en bevertning der de sitter og later som de er fornemme herrer til de blir kastet ut. Så begir de seg mot vollene fulgt av en hale av prostituerte som går arm i arm og skråler drikkeviser.

Så forsvinner Laust igjen. Morten hører rykter om at han har vært ute for en ulykke, men får ikke vite noe sikkert. Han skriver til faren hans, en tollkontrollør på Fyn, men får ikke svar. Han går på Komediehuset én gang, men det er dyrt og dessuten enerverende og kjedelig uten den festlige Laust til å rope fornærmelser eller upassende og intime artigheter til madammene, uten en losje hevet over pøbelen og han står alene i folkevrimmelen på gulvet uten å se eller høre noe og tenker på Rousseau og hans: «Mennesket er født fritt, og overalt ligger det i lenker.» Han kan ikke få setningen ut av hodet. Det kjennes som filosofen har lagt hånden på skulderen hans og vil si ham noe personlig.

†

Vinteren 1784–85. Den kongelige residensstad oversvømmes av gårdsgutter og ungersvenner som har flydd fra stavnsbånd og hoveri og søker lykken i storbyen. Det er hard frost fra januar. Nattmennene har travle uker med likkjerrene sine, og likene som ankommer krypten under akademiet er velpreserverte, nesten delikate, ustinkende, steinharde og bleke som klassiske statuer. Etter at Laust forsvant har Morten sluttet å høste kadaver rundt om i byen, men han tjener litt penger på skissene sine som er mer detaljerte enn noensinne. Noen av dem henger på veggene i akademiets undervisningslokaler.

Morten ser ekvipasjer ankomme boktrykkerens hus med unge menn som løper opp trappen og slippes inn. Beilere. Han bryr seg ikke så mye om det. I ellevte time har han fått smak for teologikum og oppholder seg mange timer hver dag på universitetsbiblioteket. Dessuten har han fått en stilling som lærer for småguttene på Vajsenhuset et par dager i uken. Nå går han første hverdag i måneden til prokurator Gill og leverer penger i stedet for å heve dem, og mottar en kvittering på en stadig voksende oppsparingskonto. Han lever billig og fornuftig, han går sjelden på byen. Når han tar seg en tur utenfor byporten, og det gjør han ofte, vandrer han til fots, sjelden lenger vekk enn Valby Bakke. Her setter han seg ned i nærheten av slottet og speider innover halvsirkelen av frosne sjøer som omgir vollen, nede til høyre Vesterbrogade, den store hovedferdselsåren inn og ut av byen, og bak vollen alle kirkespirene og de mange hundre rykende skorsteinene. Han har ingen anelse om hva han skal ta seg til når han er ferdig til sommeren. Kanskje fortsette å undervise. Kanskje søke en stilling. Men en stilling er vanskelig å få, det er mange hunder om noen få kjøttbein. Og i så fall, hvor?

Vinter. Kulden har den fordel at gjørma og kloakken fryser, så en lettere kan ferdes i byen uten å grise seg til, eller oversprøytes av kjerrehjul. Stanken fra latrinetønnene er mindre intens. Til gjengjeld hviler et massivt og urokkelig lag kullstøv over byen, og folk i hundretalls dør av lungesott eller de fryser ganske enkelt i hjel. Selv har han det bra. Han har stort sett ikke vært forkjølt siden han kom hit, og de forskjellige epidemiene av kopper og kolera har gått forbi hans dør. Trykkeriet under kammerset er alltid godt oppvarmet, ellers blir trykksverten seig, og dessuten har han en liten støpejernsovn som han kan fyre opp i ved behov. Kull henter han i boktrykkerens kullkjeller og betaler et fast lavt beløp hver måned for dem. Bortsett fra det oppholder han seg en stor del av dagen på universitetet der det er, om ikke akkurat varmt, så i det minste ikke iskaldt. For hans skyld kunne vinteren gjerne fortsette. Vinteren er noe fortrolig, noe han forstår. Den minner ham om barndommen og hjemstavnen som etter hvert føles veldig fjerne.

En kveld går han frysende langs Vestergade i retning av vollen. I denne delen av byen bor det mange øltappere og brennevinsbrennere, i annenhver oppgang er det en skjenkestue som kaster et innbydende gult skjær utover snøen. Han går inn et sted det er lys i vinduet, jaget av et brått behov for menneskelig selskap. Det blir spilt musikk der inne, noen synger, menn spiller kort, ilden rumler i en kakkelovn, tobakksrøyk samler seg under takbjelkene. Stemningen virker fredsommelig. Ved ett av bordene sitter en gutt for seg selv. Han setter seg overfor ham og bestiller et beger øl. Han møter blikket til karen, men ingen av dem hilser. Han ser fremmedartet ut. Sigøyner, klassifiserer Morten ham, kanskje jøde.

Morten får ølen sin. Han nipper til den.

Erre kaldt? spør gutten ham.

Ja, det er en kald aften. Bitterlig kald.

Gutten ser skjeløyet på ham. Øynene henger ved munnen hans. Adamseplet hopper. Morten har lyst til å flytte seg til et annet bord. Han hører seg selv si: Vil du gjøre meg selskap og drikke et beger med meg?

Jotakk, sier gutten fort. Det sir en vel ikke nei tel. Han vinker på kroverten og roper en bestilling. På den derre herrens regning, sier han og peker demonstrativt. Morten nikker bekreftende, men ser ikke opp på verten. Skammer han seg, og i så fall over hva? Han angrer på at han har gått inn her, et sted hvor det skjer ting han ikke helt forstår og ikke har kontroll med. Han har ingen anelse om hvorfor han absolutt skal innlate seg med denne unge slyngelen. Så reiser en mann seg og går i gang med en lang vise, og han lener seg tilbake og lytter til sangen, en drivende sentimental beretning om ulykkelig kjærlighet.

Da sangen er slutt, sier gutten: Student, æh?

Han nikker, men lar være å snu seg mot ham. Han føler han blir gransket.

Prest, sier gutten.

Morten snur seg mot ham. Hvordan kunne du gjette det?

Han ler sjenert og tørker seg rundt munnen med baksiden av hånden. Det er noe jeg kan. En konst.

En kunst, sier Morten. Hva mer kan du si om meg?

Jeg kan spå Jer, sier gutten. Men det koster kobber.

Altså en omstreifende lømmel, tenker Morten, som tjener til dagen og veien ved å utnytte folks godtroenhet. Hvor mye koster det å bli spådd?

Å, det kommer jo an på spådommen. Gutten flirer durkdrevent. Et langt liv og hell i kjærlighet og rikdom attpåtil er såklart dyrere enn blodstyrtninger, fattiggård og snarlig død.

Morten ber om å få de to krusene fylt opp. Han spør verten om det er mulig å få servert mat.

Sild, sier verten.

Nåvel, to porsjoner sild.

Gutten kaster seg over maten. Han forteller med munnen full av kålstuing og feit saltsild, at han pleier å reise med en gjøglertrupp og hans spesialitet er å spå folk. Vårherre har gitt meg den gaven å værra flink til å se inn i folk, å lese dem som ei bok, sjøl om at jeg ikke kan lese, jeg kan bare tegne navnetrekket mitt.

Og du kan se inn i meg? spør Morten.

M-m, sier gutten mellom to munnfuller og nikker. Lukt gjennom Jer og ende ut på andre siden. D’æ lett.

Og hva ser du?

Samme som hos alle andre, sier gutten lett. I er ikke noe spessielt, hvis det er det I tror. Men hvis at I vil bli spådd, så kommer’e tel å koste Jer tre mark. Det er den sedvanlige prisen om vinteren, ellers tar jeg fem.

Først vil jeg sette deg på prøve for å se om du er verdt lønnen din. Kan du si meg om begge foreldrene mine lever?

Gutten gransker maten sin, som om det er der Mortens hemmeligheter ligger begravd. Så hogger han i seg igjen. Begge lever. Og Jeres søster er også ved god helse. Men noen brødre har gått heden for lenge siden, fred være med deres sjeler.

Så langt, så vel, sier Morten. Han kjenner at han er blitt tørr i munnen og drikker litt øl. Kan du se hva min kjære søster tar seg til for tiden?

Å, hun leker beistet med de to hodene sammen med presten sin. Gutten brister i en gapskratt.

Morten kjenner at han blekner. Kirstine? sier han.

Jeg veit ikke hva a heter vettu. Men jeg ser en hvit kjole og en svart, og jeg hører kirkeklokker, usj, de har en ekkel klang, ikke’no for meg. Det er prest som ektevier prest, et nydelig syn! Og brurekjolen er hvit nok uttapå, men svart og råtten innvendig. Det siste sier han med en ondskapsfull snerring.

Håret faller ned i øynene på gutten, svart og fett, en spyttdråpe skinner i den fint svungne munnviken, og i spyttdråpen har det festet seg en brødsmule. Brødsmulen beveger seg når han snakker. Morten rekker frem hånden og fjerner smulen med spissen av pekefingeren. Blikkene deres møtes, så spør han:

Er hun lykkelig?

Gutten smiler. Jeg tror hun er glad, i hvert fall så skratter hun, men sjøl den nakne hodeskallen skratter jo når kjøttet er blitt skrellet av den, så hva veit jeg. Jeg er synsk, jeg ser gjennom folk, ikke inn i dem, jeg er ikke noen sannsigerske, at presten veit det. Folk rundt henne er muntre og glade, det ser en på dem, de har fått det som de vil ha det, men jeg veit ikke med henne sjøl, fjeset hennes er akkerat som vann når en pisser i det. Det er nydelig vær, solen skinner på kirken, kvitt, kvitt, kvittevitt, den skinner på serken, kvit, kvit. Jeg gleder meg til sommeren, gjør ikke du også, prest, når lerken henger under det blå hvelvet og synger, kvitt-kvittevitt, og en kan reke hvor en vil? Så skal jeg reise rundt med folka mine igjen og sove i skogen og leve det frie livet.

Og jeg da, sier Morten. Ser du fremtiden min?

Jeg ser en hel bråte med folk som danser ringdans oppe i fjellet. Men kristenfolk ær’e ikke, tror jeg, de ligner neigu ikke på kristenfolk, svarte og skitne er’em, men de er venna dine, og du danser sammen med dem. Og jeg ser ild.

Ild?

Bål og flammer og ildkuler. I er en mann som liker å leke med ilden, prest. Men ild og helvetes flammer biter ikke på Jer. I kommer ut av ilden uten så mye som et svidd øyenbryn.

Gutten er ferdig med å spise, han har tømt tre beger øl. Nå faller haken hans ned på brystet. Han begynner å snorke, skuldrene henger slapt ned, overkroppen siger inn mot veggen. Morten sitter en stund og ser på ham. Så slenger han noen mark på bordet og går hjem. Det har begynt å snø.

†

Han passer sin daglige dont. Han møter opp til forelesningene, han terper latin og gresk og hebraisk og leser de teologiske verkene, han underviser Vajsenhus-barna, han hilser høvisk på jomfru Schultz når han kommer i nærheten av henne i gården. Hun titter nesten avventende på ham, med et eller annet klar i munnviken, det er som hun har forberedt noe hun vil si hvis de skulle møtes, men han tar seg ikke tid til å prate med henne. Boktrykkeren tolker tydeligvis situasjonen dit at Morten holder på å hensykne av ulykkelig kjærlighet til datteren. Han klapper ham medfølende på skulderen og sier, min kjære teologikus, gi det tid, gi det tid, alt godt kommer til den som venter. Morten nikker og forsøker å se ut som en tapper beiler. I virkeligheten er det en rolle han tar på seg, en komedie. Han tenker ikke så mye på jomfruen, selv om han vet han burde gjøre det, han vet at det ville være en naturlig ting å gjøre. Men jomfruen er så ren og ubesmittet. Det er vanskelig å forestille seg at det finnes noe som helst annet inne under kjolen og serken hennes enn flere kjoler og serker og en masse vellukt.

Det går opp for ham at han har et brev fra søsteren liggende. Hvor lenge har det ligget uåpnet i skuffen? Han husker ikke når han mottok det. Kanskje for noen uker siden. Moren har skrevet noe om planene hennes, om den gledelige nyheten. Javel. Det har allerede skjedd. Og han visste det allerede da han satt overfor gutten i skjenkestuen. Han lirker opp seglet uten å ødelegge konvolutten. Konvolutter kan gjenbrukes. Et langt brev, tallrike ark tettskrevet på begge sider. Min elskede broder Morten, når du leser dette brev. Det høres ut som et selvmordsbrev, noe man skriver med renneløkken hengende klar fra bjelken. Det er en avskjed, og renneløkken er lagt rundt halsen hennes, prestene står klar, en ved siden av henne, en annen ved alteret, prest som vier prest, og kirkeklokkene klemter. Han legger vekk brevet uten å lese det ferdig.

En uke senere. Samme dag i uken. Samme snødrev, men litt mildere i luften. Gutten sitter i den samme skjenkestuen som sist. Han ser ikke forbauset ut da Morten setter seg overfor ham.

Go’ kveld, herre.

God kveld, mitt barn.

Gutten drar skjevt på smilebåndet.

Kommer I for å bli spådd igjen?

Nei, jeg kommer ikke for å bli spådd. Han kjøper to krus øl og skyver det ene over bordet. Gutten ser mer våken ut i dag, han har et rart drag rundt øynene, hva det nå kan være, ironi, en spasme i muskelen? Og den munnen! Det er den munnen han er kommet tilbake etter, den er en gåte, et ubesvart spørsmål. Og Morten er ikke en mann som lar ubesvarte spørsmål ligge og slenge.

Takker, sier gutten og løfter begeret og drikker.

Du minnes meg?

I er min velgjører, I ga meg penger.

Det er sant.

Men det var for mye, I har til gode.

Vel, vel, vi får vel se om jeg har noe til gode. Som sagt har jeg ikke kommet for å bli spådd.

Jeg kan vise deg noe du aldri har sett, sier gutten.

Hva dreier det seg om? Morten ser nøye på ham.

Herren blir sehr vergnügt und überrascht, sier gutten og slår med ett over i tysk.

Jeg har sett mangt og meget, sier Morten. Det skal mye til før jeg blir vergnügt og enda mer før jeg blir überrascht.

Gutten ler. Han trenger seg ikke på. Han sitter med en trumf, hva det nå enn må være er han ikke særlig oppsatt på å vise ham det.

Nåvel, hva er det? spør Morten.

Det er det jeg tjener mine slanter på om vinteren. Det er mange herrer som deg, prest.

Jeg er ikke en av dine herrer, mine behov er helt normale.

Smilet er det samme, selvsikkert.

Vis meg det da, sier Morten.

Fem mark, sier gutten.

Ikke tale om. Skam deg! Tre.

For deg gjør jeg det for tre, sier gutten. Han reiser seg opp, drar ned buksesmekken og blotter seg og ser ned på Morten med et skjelmsk flir.

Javel, ja, sier Morten, tror du ikke jeg har sett sånn en liten tappekran før? Den er ikke engang verdt en skilling.

Borte ved skjenkedisken er det blitt stille. Folk står og titter bort på dem. Spillemannen hviler fela si på låret.

Gutten trekker opp skjorten, nå brer fliret seg til hele fjeset.

Morten spretter opp, stolen skramler. Øynene hans flakker opp og ned over gutten.

Men kjære pikebarn, sier han.

Så regner småmyntene ned over dem, og hermafroditten innkasserer vertshusgjestenes jubel med et belevent bukk og et galant feiende sving med armen. Morten skynder seg ut, han lar krus og tallerken være og flykter med flagrende frakkeskjøter bortover de skorpete rennesteinspyttene. Bak seg hører han folkene brøle av latter.

†

Trykkvalsene dundrer og svirrer under gulvet, setterne deljer blyet i settekassene og roper muntert til hverandre. Han våkner med alle klærne på, den ene skoen har falt av foten. Lyden av klirrende seletøy, klakkende hestesko og kjerrehjul fra gaten. Vor Frue Kirke slår halvtimeslag. Det banker på døren. Han setter seg opp og gnir søvnen ut av ansiktet. Utenfor står Schultz’ pike med en lapp i hånden. Han tar den, bretter den ut og leser den gjespende. Så krøller han den sammen og vinker avvisende til piken.

Noen dager går. Han gjemmer seg for jomfruen, smyger seg av gårde til forelesningene, smyger seg hjem igjen. Så er han tilbake i ølstuen igjen. Verten nikker gjenkjennende og kommer med et beger øl.

En porsjon sild, herre?

Nei takk, ikke i kveld.

Han ser seg omkring, men får ikke øye på gutten. Han har bestemt seg for å kalle ham ’gutten’. Men det er muligvis piken han vil ha. Eller et tredje kjønn, hvis det gir mening å kalle det det. Kanskje det bare er den biologiske utilstedeligheten han søker. Han har på følelsen at det som skjer i kveld, og de valgene han tar, kommer til å bli avgjørende for livet hans.

Han kjenner en kald trekk fra døren som han sitter med ryggen til, og han kjenner omslaget i stemningen rundt de andre skjenkebordene og vet hva det betyr. Så kommer han sigende inn i synsfeltet og setter seg overfor ham.

Guds fred, sier han.

Morten nikker. Gutten smiler. Han knipser med fingrene til verten som bringer et krus. Morten stirrer på ham. Han ser piken som kommer frem i trekkene hans. Men det er gutten som snakker.

Min velgjører. I har et edelt og prektig hjerte. Det ser en på lang avstand. I trenger ikke skamme Jer.

Jeg skammer meg ikke. Jeg spør bare meg selv hva du er.

Følg med meg over til vollen, sier gutten, så skal jeg vise Jer det. Det kommer til å koste Jer ti mark. Men når I er ferdig med meg, får I fred i sjelen og kan bli en god borger og gjøre kur til Jeres pike som det er Jeres plikt.

Gresskråningene på vollen er sparsomt opplyst fra vinduene som vender ut mot vollgaten. En vekter sperrer veien for dem, Morten stikker noen skilling til ham og de får lov å passere. Gutten fører ham bort til ei bu. Han banker et signal på veggen. En slåe dras til side og de går inn. I et lite kammers sitter en kjerring og strikker i det svake lyset fra en kjerte. Hun ser ikke opp. De fortsetter inn i det tilstøtende rommet som inneholder en sovebrisk og en ovn, ellers ingenting.

Vil I ha lys? sier gutten. Det koster en mark ekstra.

Ja, sier han. Masse lys. Pulsen dunker i hodet hans, han er tørr i munnen. Ingenting skal forbli ukjent, tenker han. «Mennesket er født fritt, og overalt ligger det i lenker!»

En oljelampe blir tent. Gutten kler av seg, han legger seg på brisken og ser opp på Morten med dyreøyne. Det er noe vitende i de øynene som han ikke liker, de vet noe om ham, Morten Falck, henholdsvis Pedersen, skoleholderens sønn. Han stirrer på den nakne kroppen. Det er et grotesk og eggende syn. Han kommer til å stønne og prøver å kamuflere det med et hosteanfall. Så kjenner han en hånd kneppe opp gylfen og lemmet som spretter ut. Piken ler anerkjennende. Hun stryker forsiktig lemmet, men blir liggende på ryggen.

Hvis I vil ligge med meg, koster det fem mark ekstra, sier hun.

Mine behov er helt normale, sier Morten og stønner igjen.

Hun ler. Det ser en tydelig, herre. Meget normale. Stemmen hennes er fullstendig forandret. Det er stemmen til en ung pike.

Hun reiser seg opp på albuen og kysser undersiden av lemmet. Tungen skyter frem, svøper seg rundt glans i et rødt glimt og trekker seg tilbake mellom tennene. Morten ser at hun, eller gutten i henne, har reisning, og han bøyer seg ned og kjenner på den harde guttepikken. Den føles helt normal. Han kjenner på pungen. Begge testikler er til stede og av normal størrelse. Så vidt han kan se, er det ingen tilløp til kvinnelige genitalier nedentil, og libido er dessuten fullstendig mannlig, noterer han seg. Han drar litt i penis og piken gir slipp på ham og kaster seg tilbake på brisken. Han setter seg ned på kne ved siden av henne og tar lemmet i munnen, vrenger forhuden ned over glans med en roterende bevegelse med tungen og klemmer den mot ganen mens han nikker noen ganger, langsomt, likesom ettertenksomt, med hodet. Samtidig vandrer den høyre hånden oppover og finner et bryst, klemmer det. Piken hvelver seg i en bue, hun biter seg i leppen og kniper øynene sammen. En varm flom strømmer ut i munnen hans. Han svelger den. Pikens bueformede kropp faller sammen, hun ruller rundt på siden med en lav jamring.

Så reiser han seg, han står og ser ned på henne. Hun hviler den ene armen over øynene, det ser ut som hun sover. Han stryker henne over håret.

Det er ikke noe å skamme seg over, sier han.

Så legger han to riksdaler på hodeputen, ordner seg, hilser vennlig på kjerringen i forværelset og går tilbake over ingenmannslandet.

†

Han er tilbake i byen, på vei hjem, vekk fra vollen og den dunkle delen av seg selv som han har etterlatt der ute. Han skjønner ikke helt hva som skjedde, bare at det har gjort ham glad. Snøen faller stille, ikke et vindpust forstyrrer den. De hvite gatene skinner i det sparsomme lyset fra tranlampene og vinduene. Morten Falck trasker av gårde langs Studiestræde. Noen gater unna hører han en vekter synge, en slepende, middelalderlig melodi, men er ikke i stand til å høre ordene. Klokken må være godt over midnatt. Den vakre melodien gjør ham litt ør i hodet, han tar noen dansetrinn nedover den jomfruelige nysnøen, slår en piruett, tegner en sirkel i snøen med støvlesnuten, ser hvordan den lette puddersnøen virvler opp omkring støvlene. Han stanser, ser seg omkring. Ingen har sett ham. Så fortsetter han hjemover.

Ærede herre!

Vekteren har tatt et skritt frem fra en port og løfter hånden.

Morten stopper. Han stivner midt i et skritt.

Ærede herre, sier vekteren igjen, er I besoffen?

Nei, svarer han. Han betrakter mannens porøse snyteskaft og de blodskutte øynene. Men det er du! har han lyst til å si.

Vekteren stirrer bøst på ham. Neseborene beveger seg. Skal jeg lyse Jer hjem?

Takk, det er ikke påkrevet. Mitt losji befinner seg bare to gater vekk.

Før vekteren når å si mer, svinger han ned Nørregade og fortsetter mot boktrykkergården med faste skritt.

Man må vite alt, tenker han, ennå med den fete smaken av hermafrodittsperm i munnen. Jeg vil vite alt før jeg gifter meg.

†

Februar går, det blir mars. Snøen fortsetter å falle. Den virvler rundt kirketårnene og hoper seg opp i rennesteinen og langs husveggene. Bønder og fiskere kommer kjørende med varer til byen med meier under kjerrene. Hestemuler blåser hvite søyler av frostrøyk, dyrene kaver og sliter, snubler i det glatte føret, vrinsker og pruster og skiter nervøst. Frostrøyken samler seg som perlende kniplingsgirlandere i manen og panneluggen.

Morten føler smerte ved å se hvordan de stakkars dyrene blir mishandlet. Byens staller er overfylt. Bønder som ikke rekker hjem om kvelden, eller ligger døddrukne på en kro, etterlater dyrene tøylet til et gjerde eller en påle. Hver morgen finner vekterne hester som har måttet gi opp i løpet av natten, de henger etter grimen med de tynne beina sprikende. Hvis eieren dukker opp, får han en bot. Dyrelikene fraktes ut av byen til lim- og såpekokeriene som er i drift døgnet rundt som følge av den store pågangen av råvarer.

Men det er også fordeler ved kulden. Stanken fra rennesteinen, som er en plage mesteparten av året, er nesten vekk. Selv når nattmennene kommer og tømmer byens latriner, skjer det nesten luktfritt. Rotter og mus merker man heller ikke så mye til. Den evinnelige gnagingen og skrapingen i veggisolasjonen under sengestedet til Morten stilner av, og vegglusene forsvinner inn i sprekkene der de går i dvale. Byen lukter av brennende kull og ved, en lukt Morten elsker, særlig når den blander seg med iskald luft. Men det er ikke en sunn luft. Den får ham til å hoste, akkurat som hele byen gjenlyder av hosting. I fjorten dager ligger han med feber og spytter slim i en skål ved siden av sengestedet. En av boktrykkerens piker kommer med suppe og varm hylleblomstsaft med brennevin til ham, hun skifter de gjennomsvette lakenene og påtar seg å vaske klærne hans. Det kommer flere lapper fra frøkenen. Han krøller dem ikke sammen lenger. Han samler dem i en dynge i nattbordskuffen. Han gir piken flakongen med lavendel til frøken Schultz, og denne gangen returneres den ikke. Han tenker på gutten, eller piken, i den lille bua ute ved vollen, kjerringen som satt og strikket uten å se opp, den varme flommen som fylte munnen. Er det noe han har funnet på i feberrusen? Eller er feberen en straff for å ha syndet mot naturen?

Feberen gir seg. Han kjenner at den forsvinner helt og holdent. Han hoster prøvende. Brystkassen og ribbeina er ømme av hostingen, men det kommer ikke tykt slim lenger. Han skal ikke dø. Hans synder er tilgitt.

Med prøvende skritt krysser han over gården og går og spiser sammen med trykkeriarbeiderne. De hilser vennlig på ham og flytter seg på slagbenken for å gjøre plass. Flere av dem har vært syke, en er der ikke lenger. Han forhører seg om boktrykkerens familie, har de vært syke?

Nei, både boktrykkeren og familien er så privilegerte at de kan reise på landet, der de kan holde seg unna luftens giftige og usynlige skarn, så de er sunne og friske, gud skje lov. Men nå er de tilbake i byen.

De ser på ham og smiler. Han ser ned i suppen.

En dag står hun under treet da han kommer gående ustø over gården. Hun ser på ham med glade, harde øyne. Hun smiler. Han nikker, nøler, kan hverken komme frem eller tilbake, løfter en hånd og vinker slapt. Så går hun inn til seg selv. Han ser hælen på støvletten hennes forsvinne da hun spretter opp trappen, han forestiller seg vellukt som brer seg i konsentriske sirkler fra de lette fottrinnene hennes, han forestiller seg hånden sin mot huden hennes, mot silkestoff som dras til side og avslører dyret innenfor, varmen hennes som blander seg med kulden hans, munnen som åpner seg, den spillende tungen. En svak ange av lavendel henger i gården. Enten hallusinerer han, eller så har hun åpnet gaven han ga henne.

Sittende i kammerset sitt med tårnet i Vor Frue Kirke synlig i den øverste firkanten i vinduet, forsøker han å skrive et brev til henne. Det blir ikke noe av det, bare den innledende hilsenen. Kjære Abelone. Min kjære jomfru Schultz. Allerkjæreste frøken Schultz. Elskede Abelone. Min elskede frøken Schultz. Kjære venn. Han kjenner at han ikke er helt klar i hodet ennå. Han stoler ikke på at han har nok dømmekraft til å treffe en tone og tiltaleform som viser hans hensikter uten å være upassende.

Jomfruen oppfordrer ham til å berøre henne. Hun krever betaling for å stille huden sin til rådighet for de sitrende fingertuppene hans. Han river klærne hennes til side og leter med fingrene, klynkende, han finner ikke det han søker, han vet ikke hva det er han søker. Kanskje kjærlighet? En kvintessens av det kvinnelige prinsipp skjult der hvor beina hennes møtes? Et vilt dyr? Han ser opp på jomfruen, men ansiktet er som vann, det er skjult av mørket i den fjerneste kroken i skjenkestuen. Han tar hardt tak i henne, river fillene av henne og lemper lemmet inn, rumpeballene hennes viker til side, han kjenner den varme anusen trykke mot skambeinet. Jomfruen vrir hodet og ser på ham over skulderen, hun ler skamløst, hun ligger bøyd over et bord, hendene fomler for å få tak i kanten. Han ser nøye på henne. Det er jomfru Schultz, det er ikke den andre. Eller er det? Er dette kjærlighet? spør han seg selv. Så detter han på gulvet og våkner.

Kjære jomfru Schultz. Jeg er nu kommet så meget til meg selv at jeg atter kan sanse og samle, hva som skjer, og tenker over hva som har hendt i denne siste tid. Min takknemlighet til Jer er større enn jeg kan uttrykke i ord. Jeg vil derfor gjøre det i handling!

Og så da? Hvilken handling? Han krøller sammen papiret. Det er ikke flere ark. Blekkhuset holder på å løpe tørt, overalt ligger pennespisser som har revnet og brekt, sammen med de sammenkrøllete papirkulene. Han går utenfor, skrår over gården og banker på døren til boktrykkeren.

Stuepiken slipper ham inn. Han står og venter i en forhall i første etasje. Så føres han ovenpå til boktrykkerens kontor. Han har ingen anelse om hva han har tenkt seg å si eller gjøre der.

Schultz sitter bak skrivebordet sitt, omgitt av tunge folianter og oppstablede bøker med gullskrift på ryggen. Han kommer med en murring som skal fortelle at han er klar over Mortens tilstedeværelse, men ser ikke opp fra papirene. Morten går bort til vinduet og kikker ut. Utsikten er en omvendt versjon av hans egen. De samme fasadene, de samme takene og skorsteinspipene, tårnet på Vor Frue Kirke som reiser seg mellom de nakne grenene til lønnetreet. Han ser vinduet i kammerset sitt, det er svart av gjenspeiling, en kan ikke se inn. Gården er hvit av snø, men det er et sløyfeformet spor av hestekjerrer rundt lønnetreet. I det fjerne hører han trykkvalsen som slår.

Det gleder meg at han er på høykant, sier Schultz bak ham.

Han snur seg og går bort og setter seg på stolen som boktrykkeren anviser ham.

Jeg føler at jeg snart er restituert.

Vi var bekymret for ham. Boktrykkeren sitter og har trukket øyenbrynene langt opp i pannen, som om han har sagt noe morsomt, eller venter at Morten skal gjøre det. Særlig ligger han min eldste datter meget på sinne.

Jeg håper ikke jeg har vært til unødig bry.

Slettes ikke! Det ligger i kvinners natur å vise omsorg for alt levende, og det er bare sunt for unge piker å danne seg et inntrykk av livets alvor, og at det finnes en virkelighet utenfor hjemmets beskyttende murer. Men det var bra at student Falck ikke avgikk ved døden. Det ville ikke vært nyttig for min datters syn på livet.

Heller ikke for mitt, sier Morten. Boktrykkeren nikker. De ler begge to. Morten noterer seg to ting: Boktrykkeren har tiltalt ham «Falck» og omtalt datteren som «kvinne».

Nei, vet han hva, jeg er oppriktig glad for å se ham, sier Schultz. Det gleder meg virkelig. Vi er liksom blitt vant til å ha ham gående her. Hvis han døde, ville det liksom mangle noe. Vel, spøk til side, var det noe han ville spørre om?

Jeg er gått tom for papir og blekk, sier han. Og pennespisser.

Aha! Studenten er i full gang med den store avhandlingen? Når er det hans plan å avslutte studiene sine?

Nå til sommeren, hvis alt går vel.

Hvis han ønsker avhandlingen trykt og heftet, skal han endelig komme til meg. En godt oppsatt tekst kan nok gjøre inntrykk på prinsipalene hans.

Takk. Det skal jeg huske.

Det oppstår en pause der ingen av dem sier noe. Schultz sitter tilbakelent i den høyryggede stolen og ser på ham, han har foldet hendene på magen. Han har mørke øyne, ser Morten, den hvitpudrede parykken ligger på skrivebordet. Hans eget hår er samlet i en tynn, grå pisk i nakken.

Henvend han seg bare til min bokholder, hr. Kierulff. Så vil han utstyre studenten med alt hva han måtte trenge til.

Morten noterer seg en tredje ting: Boktrykkeren nevner ingenting om betaling for skriveutstyret.

Han vender tilbake til rommet sitt med blekk, penner, kvalitetspapir, konvolutter og segllakk til måneders forbruk. Bordplaten er overstrødd med dype hakk etter pennekniven hans som han atspredt har sittet og hogd i bordet med. Han finner frem et skriveunderlag og brer det utover bordplaten. Han flytter bordet bort til vinduet som vender mot gården, så han kan sitte og titte opp over hustakene mens han arbeider.

Kjære Abelone.

Han krøller ikke papiret sammen. Nå tåler han å se på det. Han studerer skriften sin, fjærtusjens svungne kurver. Håndskriften er fullt restituert akkurat som resten av ham, men den er blitt lite grann mer steil, en anelse mer spiss og uvennlig. I vinduet gråner ettermiddagen, han ser at snøen begynner å falle bak de isete rutene. Så tar han på seg frakk og støvler og går ut i byen.

Det er ikke så kaldt lenger, føttene hans holder seg varme i de grundig innfettete støvlene. Det er veldig stille, kanskje er det den stillheten som følger etter en alvorlig sykdom, kanskje skyldes det snøen som faller i store flak. Han går nedover Vimmelskaftet i retning Amager Torv, men svinger til venstre ved Klosterstræde, han vil se seg om i de små gatene i Klædebodkvarteret, kanskje kjøpe en ting til frøken Schultz, en takknemlighetsgave for det hun har gjort for ham, for at han lever, for det hun får ham til å føle. Så er han i Vester Kvarter. Han kan ikke minnes at han har gått forbi rådhuset, men det må han vel ha gjort. Hanens Bastion. Så er han i den samme skjenkestuen. Verten ser ut som han kjenner ham igjen, han kommer med et beger. Morten setter seg og lytter til musikken og snakken rundt bordene.

Senere dukker gutten opp. Han setter seg ved bordet hans.

Nå er’e snart vår, prest.

Han svarer ikke.

Så kan vi reise herifra.

Hvor har du tenkt deg hen?

Alle steder. Hvor som helst. Jeg liker å være på farten og se hva som gjemmer seg bak den neste svingen.

Jeg kunne reise sammen med deg, sier Morten og ler.

Gutten ler sammen med ham. Sånn en fin herre. Han kan da’kke følges med meg.

Morten smiler. Han sier ikke noe. Da øltapperen kommer med de skummende krusene, kikker han opp på mannen og ser seg selv gjennom ham. Jeg må stråle, tenker han. Er jeg fortapt eller frelst?

Ønsker herren samme omgang som sist? spør gutten.

Nei. Jeg ville bare se deg en siste gang. Jeg ville se om du var virkelig.

Skål, prest, sier gutten. Så ses vi sikkert igjen.

Jeg tviler på det, sier han og lar en halv daler ligge igjen på bordet.

†

Han gjenopptar studiene, han arbeider på høytrykk for å bli ferdig. Endelig blir det vår. Dagene blir lenger, været mildere, det er vårløsning i rennesteinen, og nattmennene skyfler uhumskhetene foran seg gjennom byen og ned i kanalene. Brosteinene er skinnende rene. Så kommer det nye forsyninger fra latrinene og nattpottene og øltapperiene og skjenkestuene. Varmen, stanken og rottene kommer sigende tilbake sammen med en koleraepidemi som høster blant byens fattigste. Fire av guttene han har undervist på Vajsenhuset blir revet bort. Selv føler han seg sunn og sterk.

†

I juni 1785 tar han embetseksamen med non contemnendus, dvs. nest laveste karakter man skal ha for å bestå. Men den er snarere bedre enn dårligere enn han hadde ventet. Han har vært engstelig for at han skulle få rejectus og har allerede komponert et beklagende brev til faren i hodet. Han har forsømt sin teologi. Han har bare lest systematisk det siste halvåret. Men for dimisjonsprekenen i Vor Frue Kirke, der han taler over Davids Salme 43 for professor Swane og en liten utvalgt menighet, får han laudabilis, altså høyeste karakter. Prestasjonen overrasker i høy grad eksaminatorene, for ikke å si ham selv. Han har følt en manns blikk hvile på seg, en olding på første rad med blasse øyne, knekket haukenese og en smilende, sanselig munn som ser ut som den smaker på hvert eneste ord han hører. Han vet ikke hvem mannen er, men hans tilstedeværelse har en stimulerende virkning på ham, og et stykke inn i prekenen henvender han seg utelukkende til den fremmede. Etterpå blir han presentert for ham. Det er presten ved fattigstiftelsen Vartov og Grønlands biskop, Poul Egede, sønn av Hans Egede. Dessuten er han inspektør ved det grønlandske seminar, en stilling han har arvet etter faren.

Han bukker dypt for biskopen. En ære, mumler han.

Har magisteren overveid muligheten av å melde seg til den hellige misjon? spør Egede og betrakter ham med sitt livlige gammelmannsblikk.

Tanken har streifet meg, sier Morten. Finnes det gode utsikter i misjonen?

Jeg mener Grønland, sier Egede. Han rekker frem hånden og klemmer hardt rundt overarmen til Morten. Han smiler og fjerner den klolignende hånden. Du er norsk?

Det er først gang en person med status tiltaler ham som en likemann. Han forteller hvor han kommer fra. Egede fritter ham ut om hans familieforhold og planer for fremtiden, og han prøver å skjule den omstendighet at han overhodet ikke har noen fremtidsplaner. Han tenker: Dette er et tegn. Han avtaler med Egede at han skal vurdere å la seg skrive inn som alumnus ved det grønlandske seminar til høsten. Egede ønsker ham hjertelig en god sommer og vifter med en finger til ham for å vise at han ikke har tenkt seg å glemme avtalen.

Litt omtumlet av eksaminasjonen, den uventet gode karakteren og av samtalen med den karismatiske Egede forlater han Vor Frue Kirke og vandrer ut av byen gjennom Vesterport. Han går og går. En regnskur passerer. Han blir våt. Så er han tørr igjen. Han kjenner grusen under støvlene, luften som bølger imot ham, full av lukten fra fjøs og gjødselshauger og duften av nyslått gress. Han vet ikke hvor han befinner seg. Han spør en mann på en hestekjerre.

Rødovre, vellærde hr. magister.

Han ser nedover seg. Han går stadig i prestekjolen. Han tar av seg parykken og setter seg på en milestein i veikanten og kikker på svalene som jager i skrå streker over marken, bøyer av i skarpe svinger, skyter opp i steile kurver mot himmelen. Han kjenner hvordan alt det blå fyller øynene. Han er glad, men føler seg også tom. Teologistudiet er avsluttet. Han behøver ikke skrive det beklagende brevet til faren. Hva skal han ta seg til nå? Han har aldri tenkt det igjennom.

Nedhengende slør av regn nærmer seg fra vest, et tordenvær kommer knatrende og gnistrende, trykkbølgen får trærne til å skjelve. Han går tilbake, innhentes og overhales av uværet. Jordveien går i oppløsning, markene flyter ut, kragen rundt halsen mister spensten, og potetstivelsen løper i hvite bekker nedover kjolen. Men han kjenner seg lett og fri. Hjemme tar han av seg alle klærne og henger dem på skap og stoler. Han legger seg naken på sengestedet.

Grønland?

†

På sankthans i 1785 kjører to karosser rokkende etter hverandre gjennom byen, hver vogn med to ølhester spent for, innleid for anledningen, med skylapper og seletøy som rasler og knirker. Vognene kommer til Nørreport og må stå i trafikkproppen en hel time og vente på å komme ut på landet. Det er mange borgerfamilier som har fått en plutselig trang til å bli luftet utenfor vollen.

Morten Falck sitter i samme vogn som sin vert. Boktrykkeren har fyr på krittpipen, han roper hilsener og letter på hatten til familiene i de andre vognene. Han er i strålende humør, han minnes sin ungdoms ekskursjoner på landet, og han deler ut hefter med muntre viser og får de andre i vognen til å synge med. Noen av mennene fra trykkeriet er sammen med dem, de sitter tilbakelent i setet med et slør av tretthet og storbyens blaserthet over øynene. Men Morten er våken og oppglødd, han legger merke til alt omkring seg, de vakre frøknene som sitter i den andre vognen sammen med moren, madam Schultz, og ungersvennene som passerer forbi på hesterygg, beilerne, med de små rumpene sine hoppende i sadelen, høvisk hilsende på de tre søstrene. Ved byporten er det opptreden av gjøglere og akrobater, det skjenkes punch og øl, almuekvinner går rundt og selger kringler og konfekt. Schultz har brakt med seg sin egen hjemmelagede punch som han lar gå på omgang blant sine menn, også Morten. Han drikker litt av den klissete væsken. Det syder som friskbrygget øl og går rett til hodet. Litt senere finner han seg selv brølende med på en av visene til boktrykkeren. Schultz smiler oppmuntrende til ham, han klapper ham på kneet. Morten vrir på hodet og ser etter jomfru Schultz. Han er like ved å utbringe en skål til hennes ære, men behersker seg. I stedet får han med seg boktrykkerfolkene i en skål til ære for madam Schultz og søsteren hennes som ledsager dem ut på landet. Han reiser seg opp i vognen, svinger med kruset. Overalt rundt ham er det lutter smil og sol og latter. Han lar seg falle ned på setet, så sovner han.

Da han våkner er de ute av byen. Det går langsomt fremover. De befinner seg midt i et vogntog, en konvoi av kjerrer og vogner som strekker seg så langt han kan se. Det går opp for ham at boktrykkeren sitter og snakker til ham.

Har magisteren besøkt kilden før?

Nei, jeg kjente ikke til dens eksistens før boktrykkeren var så vennlig å invitere meg. Vi har vår egen lille kilde i mine hjemtrakter, i Norge. Man sier at vannet derfra har helbredende krefter.

Du må endelig drikke deg et krus, sier boktrykkeren. Kildevannet er uten tvil helende for kropp og sjel. Det kurerte meg for min ungdomsmelankoli.

Morten nikker. Han noterer seg at også boktrykkeren tiltaler ham som likemann nå. Det var det man sa om kilden der jeg kommer fra. Jeg minnes jeg drakk av den som barn. Men jeg mener den er sandet til nå.

Men du er jo naturvitenskapsmann av tilbøyelighet, sier boktrykkeren, og dessuten en moderne tids teolog. Strider ikke dette med de helbredende kildene mot både det ene og det andre?

På ingen måte, svarer han. Å drikke rent vann fra en kilde må nødvendigvis virke helbredende etter en lang vinter innenfor vollen.

Boktrykkeren ler. Han er fornøyd. Det går opp for Morten at han blir vurdert. Han håper ikke han har sagt noe upassende eller blamert seg under sin kortvarige rus ved byporten. Schultz lener seg frem og blunker lurt. Dessuten sier man, hvisker han, at Kirsten Piils kilde kan oppfylle unge menneskers lønnlige ønsker.

Det vil jeg legge meg på sinne, sier Morten. Han spekulerer sløvt på om det ligger et skjult hint i det boktrykkeren sier. Han føler seg tung i hodet, hopper ned av vognen og følger etter den til fots et stykke. Frøknene Schultz og deres mor kikker smilende ned på ham, han letter på hatten og bukker. Så klatrer han opp igjen.

Boktrykkeren beklager seg over den ensformige ruten. Han foretrekker til enhver tid Strandveien hvor man kan glede seg over utsikten over Øresund på den ene siden og skogen på den andre. Men Strandveien er i dårlig stand, meldes det, full av huller og brolegning som er brekt opp. Kusken foreslår at de kjører over Gentofte og Ordrup og forsøker å komme ut til kysten litt sør for Klampenborg. Han kjenner til noen snarveier der det ikke er så mye trafikk. Denne planen godkjenner boktrykkeren av hensyn til damenes akterspeil, sier han. Madam Schultz snur seg og kjefter på ham. Fy deg, jeg skal vaske den skitne munnen din! Hun ler. Pikene himler med øynene og vifter seg manisk.

Morten sitter og halvsover, men våkner igjen da de kommer til pynten ved Hvidøre. Vognen svinger nordover langs Strandveien som virkelig er veldig hullete. Kusken brummer til hestene og får dem til å sette farten ned. Morten ser ut over et sommerblankt Øresund fra plassen sin i vognen. Han betrakter skipene der ute, seil som blafrer dovent i den flaue vinden, den avriggete flåten som ligger sammenpakket nede sørpå, en skog av nakne master. På den andre siden av vannet, den fiendtlige kysten, både truende og lokkende samtidig, med de samme skyene drivende av gårde over bakkene som drev av gårde over Danmark for litt siden. Morten tenker døsig på dette, hodet hans dingler litt frem og tilbake, tankene går i spinn. Jordens beskaffenhet forplanter seg til hodet, tenker han, hvorpå hodet filosoferer over jorden som deretter siger opp i hodet igjen og så fremdeles i en endeløs fluktuerende rad av materie og ånd. Skravling og lattertriller fra den fremste vognen, hestene fnyser, hestehovene klikker mot brolegningen, skjækene rasler, måker skriker ute over sundet. Morten setter seg opp. Han tørker bort litt sikkel fra munnviken og ser seg omkring. De er fremme.

Syngende kjører de inn gjennom den røde porten til Dyrehaven, kongens jaktrevir, som en naturhungrende københavnsk offentlighet har hatt adgang til siden Frederik den Femtes dager. Også her går det tregt på grunn av de mange vognene. Kusken stanser, man tømmer vognene, selskapet hopper ned og finner en plass i nærheten av kilden hvor de brer de medbrakte teppene utover gresset, og fordeler innholdet av matkurvene. Kjøpmannen og hans kone setter seg ned. Schultz sender sin hovmester av gårde for å skaffe noe kaffe som etter hans mening er minst like sunt som vannet fra kilden, særlig hvis den er tilsatt en skvett brennevin. Døtrene samler seg rundt ham, en bukett med prestekrager i gresset. De maser på faren om lov til å se seg omkring, kjære, snille far, vi går ikke langt vekk. Bare hvis de holder seg til området rundt kilden, sier boktrykkeren, og kun hvis de har med seg en av hans menn til å passe på seg, bevæpnet med en kjepp. Dyrehavsbakken er full av lommetyver og kjeltringer, jøder og tatere og nattmenn, og fogden fra Kongens Lyngby og hans husmenn som skal holde lov og orden, har allerede rukket å drikke seg fulle som alker, hvis jeg kjenner dem rett, brummer Schultz, så de er neigu ikke til mye nytte.

Morten bukker for Abelone. Frøken, la meg påta meg oppgaven med å holde henne med selskap og sørge for hennes sikkerhet.

Frøken Schultz veksler blikk med sin mor og far og får et nikk fra sistnevnte. Moren kurrer formanende, søsteren som sitter ved siden av henne, kommer med bifallsytringer. Så reiser jomfruen seg opp og stikker hånden under armen hans.

De går omkring og ser på gjøglerne, sjonglørene, sverdslukerne som blåser flammer, de tyrkiske trommeslagerne, sangerinner som betjener harper og strengeinstrumenter og stiller overdådige utringninger til skue. Unge glattrakede jøder går rundt med klappbrett på magen og fallbyr hollandske sigarer, knallperler, skokrem og lunter som kan antennes og vislende slenges inn mellom beina på folk så de danser av forskrekkelse. En linedanser kledd i trikot utfører noen svimlende nummer høyt oppe over jorden. Flere ganger holder han tilsynelatende på å falle, og publikum sukker, noen skriker, jomfruen kniper ham i armen, hun holder seg for munnen med øynene naglet til skikkelsen der oppe. Morten ser ikke på linedanseren, han holder øye med tyven som er i ferd med å tømme lommene til tilskuerne. Da han kommer nærmere, får han øyenkontakt med ham. Gutten stivner, kikker med slu, vurderende øyne på Morten. Så løsner ansiktsuttrykket hans i et smil, de vakre leppene skiller seg, han bøyer seg ned og hilser med et elegant sving med hånden og forsvinner. Morten kikker etter ham. Munnen hans fylles med den fete smaken av sperm.

Abelone ser på ham, rød i kinnene. Magister Falck, sier hun og ler, du tåler visst ikke spenning særlig godt.

Nei, kvekker han og graver i skjortekragen med pekefingeren.

Du er vel ikke uvel? sier hun. Du er jo helt blek. Har du sett et spøkelse, Morten?

Jeg kunne godt trenge en forfriskning.

Hun drar i ham, så står de ved kilden.

Abelone løper bort til moren for å få utlevert et krus, så kommer hun tilbake, iakttar ham undersøkende. Du er virkelig veldig blek, sier hun.

Det er ingenting. Han skylder på punchen, den lange kjøreturen, varmen, han er blitt svimmel av å stå med hodet lent bakover for å se på linedanseren. Jeg har det bedre nå. Han tar imot det ene kruset, kikker på det.

Et krus hvorav intet menneske før har drukket, sier hun. Ellers virker ikke kildevannet.

Det er lasarettlignende tilstander rundt kilden som er bygd opp med planker som en åpen brønn. Syke og krøplinger sitter på krakker og ligger på bårer eller humper av gårde støttet til hjelpere. I skråningen bak kilden ligger hauger med kasserte krykker og blodige og materiefylte fatler som besøkende har slengt fra seg, ekstatiske over helbredelsen. Det river i nesen av sykdom og infiserte sår. Abelone holder et tørkle opp foran munnen, hun skyver ham foran seg. Oppe på plattformen over trappen blir det spilt musikk og sunget og danset. Han ser kjoler som virvler rundt, hører latter, en tromme, en bjørn som brøler klagende og river i lenken. Lydene høres ut som om de forplanter seg gjennom vann. Han føler seg matt og svimmel, kjenner solen som stikker i nakken, føler seg hensatt til en av skjærsildens sirkler. Abelone drar i ham.

Nå er det vår tur, magister.

Kildekonen, en bondekjerring med kyse og hvitt brodert forkle, spør dem om de har med seg et krus hvorav intet menneske før har drukket. De rekker frem krusene og en gutt fyller dem med vann fra kilden. De dyttes videre og står et stykke unna og drikker vannet. Det smaker litt gjørmete, som brønnvann pleier å gjøre, og ser ikke helt rent ut. Han tømmer kruset. Abelone kaster kruset sitt mot en stein så det blir knust og ber ham gjøre det samme. Han må kaste det tre ganger før det går i stykker. Til slutt ofrer de hver sin mynt til kilden. Så fjerner de seg fra mengden og går arm i arm bortover mot skogen.

Husket du å hviske et ønske? spør hun da de går derfra.

Ja, sier han. Jeg kjenner meg allerede bedre tilpass. Og du?

Hun ler. Nå er vi rene, magister Falck. Nå kan vi gjøre akkurat hva vi vil.

De vandrer langs stranden, fortsatt arm i arm, men jomfruen river seg flere ganger løs og danser bortover sanden, hopper unna bølgene med et lite skrik, kommer tilbake til ham. Skummet slikker bort fotsporene hennes. Hun prater i ett sett. Det er noe selvbevisst over henne nå, noe ertende – eller utfordrende? Han er ikke sikker. Men hun får ham til å føle seg litt utrygg. Hva er det hun vil? Vet hun selv hva hun vil? Hvordan gjør man disse tingene, og i hvilken rekkefølge? Hvorfor finnes det ikke en håndbok om det?

Jomfruen går baklengs foran ham. Kjolekanten hennes er våt, hun ler og peker. Han snur seg og ser. Fotsporene deres er en kurve som tegner opp bølgene som har skylt inn.

Disse to folkene, sier jomfruen, ser ut som de kommer rett fra kroen, så ustøtt som de går.

Jeg er beruset, sier han. Av kjærlighet.

Men det hører hun tilsynelatende ikke, og han er glad til. Hva skal han si eller gjøre? Velte henne over ende i sanden og la kyssene skylle over henne som en brenning? Hvilke forventninger om kjærlighetens koreografi har romanene hun leser gitt henne? Han ser boktrykkeren for seg som han lå med hodet i fanget på madam Schultz for litt siden. Kalvekrysset hans var åpent, han røykte på den lange krittpipen, den feite, men vakre hånden til madam Schultz hvilte hjemmevant i håret på det nakne brystet hans. Da jomfruen meddelte at de aktet å spasere langs stranden, hevet han glasset med punch og blunket til Morten. Hva betød det?

De står stille og betrakter sundet.

Skipene er vakre, sier hun. Seilene er hvite som måkevinger.

Ja, sier han. Det må ha blåst opp der ute. De har god fart.

Hvor tror du de er på vei, Morten?

Det har skjedd noe med stemmen hennes. Har han kysset henne? Han er ikke sikker, men han må ha gjort det. Et fort streif av lepper eller en annen bindende handling. Det er derfor stemmen hennes så drømmende og tilfreds bruker fornavnet hans.

Å, du vet, alle mulige steder, sier han. Trankebar, Serampore, Canton, Godthåb, Gullkysten. Det er sikkert handelsskip til koloniene våre.

Det er ikke til å skjønne, sier hun. Det er mennesker der ute på skipene. Nå er de her, vi kunne nesten rope til dem. Om noen uker kommer de til å befinne seg i en fremmed verden som vi aldri har sett og aldri kommer til å se. Er ikke det merkverdig?

Jo, sier han, det er en merkverdig tanke.

Og noen av dem vender kanskje ikke hjem, sier hun. Er det ikke sånn?

Jo, mange farer venter på disse sjøfolkene. De setter livet på spill for at vi kan få porselen og bomullsstoffer og kaffe og krydderier til å blande i kakene våre. De er modige, kan man vel si.

Men så spennende det må være likevel, sier hun. Jeg er sikker på at det er verdt det, om man så skulle ende på bunnen av havet. Men ikke før på tilbaketuren, naturligvis, etter at man hadde opplevd noe. Hvis jeg var mann, ville jeg bli kaptein på et skip. Du smiler du, magister, sier hun støtt. Hvorfor kan ikke en kvinne ha slike drømmer?

Nei, sant nok, hvorfor ikke?

Hvis min tilkommende mann fikk den tanken å reise ut og virke i koloniene, ville jeg følge med ham.

Han sier ikke noe. Han burde si noe nå. En bedre anledning får han aldri. Hun har ubevisst kastet ballen til ham, en forsiktig, løs ball som kommer trillende og stanser rett foran ham. Men han sier ikke noe. Han står ved siden av henne med hånden hennes stukket inn ved albuen og kikker utover vannet. Han kjenner den tunge og søte lukten av lavendel, og denne gangen er det ikke en hallusinasjon.

De fortsetter langs stranden. De er tause. Hun har sluppet taket i armen hans. Hun har fjernet seg litt fra ham. Han skulle ønske han hadde tatt med seg en pipe, så ville han vite hva han skulle ta seg til.

Tror du ikke moren din snart blir engstelig?

Engstelig for hva da, hr. magister? Min dyd? Jeg er sikker på at den er i sikre hender hos deg.

Han kikker på henne. Hun vandrer av gårde, fortere. For hvert skritt synker hun litt ned i sanden. Han ser at hun anstrenger seg for å holde farten oppe, og hun løfter litt opp i kjolen så han ser hvordan føttene hennes vrir seg løs fra sanden for hvert skritt, hvordan anklene svirper opp og svinger frem, hvordan hun er andpusten, men behersker seg for ikke å begynne å pese. Han vil si noe. Han ergrer seg over at han mangler sansen for kvikke humoristiske bemerkninger. Noe som kan få stemningen til å snu. En rekke dårlige vitser melder seg og blir avvist. Han er taus.

Så begynner hun å løpe bort fra stranden, inn gjennom et kratt, opp mot veien. Han ser den hvite kjolen flagre inn og ut mellom trærne. Hun roper noe, han forsøker å fange ordene. Hun kikker seg fort over skulderen med et sint smil. Så forstår han. Han opptar forfølgelsen.

Hvor er hun? Hun må ha gjemt seg, eller kanskje hun har løpt fra ham. Han løper fra busk til busk, titter bak hvert eneste tre, hører en knising her, ser et glimt av hvitt der. Men han finner henne ikke.

Frøken Schultz! roper han, og han hører på stemmen sin at han er irritert, men også engstelig. Jeg advarer deg!

Hva skal han advare henne mot, ville dyr, røvere, voldsmenn?

Skogen er ikke trygg! roper han og innser hvor idiotisk det må høres ut.

Han lytter. En gren brekker. Det rasler i løv. Han løper, finner noen spor på skogbunnen, men får ikke øye på frøkenen.

Han er ikke sikker på hvor han er, hvilken retning stranden er, eller Dyrehavsbakken og kilden. Han må ha løpt lenger enn han tror. Dypt inn i skogen. Han er blitt skremt av sine egne advarsler, forestiller seg krypskytter og villmenn bevæpnet med kniver. Hvis hun ligger skadet der inne et sted, er det han som er den skyldige, samme hva som har skjedd. Han står stille, han hører blodet suse i ørene, han tar noen skritt og en skogdue braser ut fra et kratt. Før han kommer seg fra sjokket, ser han noe hvitt i øyekroken. Det er henne. Han bykser etter. Hun ler høyt så ekkoet gjaller mellom trestammene.

Han ser beina hennes arbeide under kjolen, det er bein av kjøtt og blod, sterke bein, ikke bare tyllskjørt og vellukt. Hans egne bein beveger seg i et jevnt tempo nå. Hun er en trommevirvel, han er en marsj. Han kommer nærmere. Det må være slitsomt, tenker han, å løpe rundt i en stor kjole midt i skogen. Så absurd! Kvinner er ikke bygd for villmarken, klærne deres er i hvert fall ikke. Hvis hun var kledd som en mann, kanskje som en buskmann, kunne hun sikkert ha løpt fra ham. Men hun er klønete som en påfugl mellom trærne. Han setter opp farten litt, han kommer nærmere, hun kaster et blikk over skulderen og skriker, hun ler skingrende og flekker arrig tenner. Armene flagrer, det oppsatte håret holder på å løsne, han ser føttene galoppere av gårde under kjolekanten. Pusten hans er rolig. Han vet at han kan sette opp farten og ta henne igjen når det passer ham. Og så skal han gjøre det som skal gjøres. Han kjenner at han har reisning, den skraper mot buksestoffet mens han springer. Det er han som er et vilt dyr, røver og voldsmann bevæpnet med kniv, det er han selv han burde advart henne mot. Han er ikke redd lenger. Det merker hun, og derfor har det kommet en engstelig klang i latteren hennes.

De når til en lysning i skogen og hun løper i store byks gjennom gress som når henne til livet, han setter opp farten, løper av gårde i lange elastiske hopp, innhenter henne nesten med det samme, griper tak i armen hennes og vrir henne rundt. Hun kjemper imot, gapskrattende, hvesende av sinne, han velter henne over ende. Hun sparker, hun slår, hun spytter og ler og vrir hodet frem og tilbake da han legger seg oppå henne. Så blir hun rolig, kun brystkassen går som en blåsebelg, men hun er stiv og spent og stirrer på ham med et ikke helt menneskelig blikk. Han slipper seg helt løs, han grafser på henne, han drar tøystykker til side, hører sømmer som revner. Hud kommer til syne, mer hud, han stuper ned over den, lepjer den i seg, og hun ser nysgjerrig på ham mens han gjør det, helt rolig nå, han kjenner hånden hennes i nakken, fingre som ormer seg gjennom håret hans. Han kysser henne, hun vrir ansiktet bort, hun hyler protesterende, men han drar henne i håret, kysser henne igjen. Han kjenner musklene hennes bli slappe under seg og kroppen bli myk. Han er sikker på at hun kan merke reisningen hans. Men vet hun hva det betyr? De blir liggende en stund og puster hverandre i ansiktet.

Du er et svin, magister Falck, hvisker hun. Jeg visste det var det du ville. Jeg visste det hele tiden. Så triller hun rundt på siden og drar i en enkelt bevegelse kjolen opp over hodet og sitter i serken i det høye gresset.

†

Forlovelsen lyses fra Vor Frue Kirke en uke senere, og rykkes deretter inn i Adresseavisen. Morten blir inntil videre boende på kammerset sitt. Han forteller ikke sin forlovede om hr. Egede og hans planer med ham, og han forteller ikke Egede at han har forlovet seg. Imidlertid lar han seg skrive inn ved seminaret i all hemmelighet. Han skriver et brev til søsteren sin og forteller at han skal gifte seg. Bare fjorten dager senere får han brev tilbake der han blir invitert til å tilbringe resten av sommeren på prestegården i Nakskov sammen med sin forlovede. Han innser at alt som skjer, og alle valg han tar, opphever hverandre gjensidig.

En blåsende dag i juli går de om bord på en pakettbåt som blir feid ned gjennom Øresund og ut i Smålandshavet. Abelone blir sjøsyk, han sitter ved ripa sammen med henne og holder en hånd støttende mot pannen hennes mens hun ofrer til bølgene. De overnatter derfor flere ganger underveis, på gjestgiverier i små kjøpsteder, på gode, separate rom betalt av boktrykkeren. Etter ei uke ankommer de med postvognen til Nakskov der søsteren mottar dem, hulkende av glede.

Det blir snart tydelig for Morten hva som er i ferd med å skje. Kirstines mann, sogneprest Johannes Gram, legger hånden på skulderen hans med en kameratslighet som ikke ligner ham. Morten kjenner ham som en innesluttet mann som ikke sier mer enn høyst nødvendig. Han har sin fars alvor – den gamle avdøde presten – men ikke det ildsprutende temperamentet. Han har for vane å øve seg på prekenene sine overfor familiemedlemmene og blir gretten hvis de stiller for mange spørsmål, eller kommer med kommentarer som ikke er entydig positive. Nå skravler han løs. Han kaller Morten «kjære kollega», «kjære magister» og «kjære svoger» og inviterer ham til å drikke vin sammen med seg på kontoret sitt når Morten mye heller kunne tenke seg å spasere i skogen med damene. Han har fått øye på en konvolutt med boktrykkerens navn på skrivebordet til Gram. En plutselig mistanke får ham til å spørre: Kjenner du min tilkommende svigerfar?

Gram skyver raskt brevet inn under noen papirer. Morten synes han utsondrer en ubehagelig søtlig lukt, og han grøsser ved tanken på at han ligger naken sammen med Kirstine hver natt.

Boktrykker Schultz har vært meget vennlig, sier Gram. Han har tilsendt meg et eksemplar av hans hellighet Martin Luthers prekener som nesten ikke er å oppdrive i dag.

Svogeren tar en bok ut av reolen bak seg og rekker den til Morten. Da han skal til å bla i den, tar Gram den ut av hånden hans og setter den tilbake på plass.

Det er et meget verdifullt verk.

Naturligvis.

La meg fylle glasset ditt, kjære svoger.

De går utenfor. En åpen hestekjerre er blitt kjørt frem med en lysebrun vallak spent for. En ung stallknekt går rundt den og strammer og retter på seletøyet. Gram entrer vognen i et sprang, og Morten følger etter og setter seg ved siden av ham, med ansiktet mot kjøreretningen. Vognen setter seg i bevegelse, svinger i en stor bue ut av gårdsplassen og duver av gårde mellom markene. Morten kjenner den sure vinen skvulpe i magen. I utkanten av prestegårdens enemerker får han øye på to hvitkledde kvinner som går langsomt side om side langs en sti. De snur seg og titter frem under hatteskyggene etter hestevognen og støvskyen bak den. De vinker med skaftene på parasollene. Morten og hr. Gram løfter hånden til hilsen og vinker tilbake. Selv på flere hundre fots avstand kan han se at damene ser veldig alvorlige ut.

De holder allerede på å lære hverandre å kjenne, sier svogeren og ler. De går nok og konspirerer mot oss, mennene sine, og legger planer for oss.

Ja, de er vakre, sier Morten og føyer til i et øyeblikks inspirasjon: To av de tre kvinnene jeg elsker aller høyest.

Gram snur på hodet og ser spørrende på ham. Og den tredje?

Min mor.

Aha. Hm. Ja, naturligvis.

Det er midt på ettermiddagen. De kjører med solen til høyre for seg. Gram sier ikke hvor de er på vei, og Morten spør ikke. Han prøver å se for seg kartet over Lolland, å plassere hestevognen og kursen dens, magister Gram og han selv på det. Det finnes ikke vann å se noen steder og ingen lukt av sjø i luften. De må befinne seg midt inne på øya et sted. Vallaken har valgt et sindig diltende tempo og holder seg til det uten minste variasjon rundt sving og over bakker. Morten sitter i en eim av hest og pollen fra varme jorder. Landet er for øvrig ganske monotont, det meste av det er oppdyrket, bare avbrutt her og der av et ganske stort antall jettestuer og gravhauger som ser ut til å utgjøre de eneste forhøyningene i landskapet. Svogeren forteller at faren, salig Gram, kjempet hele livet for å få godseierne til å gjennomføre reformer av landbruket, og få de mistenksomme bøndene til å godta dem når de endelig ble gjennomført og innse at det var i deres egen interesse å følge med utviklingen. Nå har drenasje snart gjort det av med det siste myrlandet på Lolland, hundrevis av mål med brakkland og utmark er blitt dyrket, skog og kratt ryddet, stadig bedre kornsorter blir avlet frem. Det er godt landbruksland. Av samme grunn er de ikke lenger så plaget av bitende og stikkende insekter som før i tiden, og dermed er pestepidemiene blitt sjeldne. Spedalskhet har man ikke sett på flere generasjoner. De fleste landsbyene er etter hvert blitt fraflyttet, tomter er slått sammen, bøndene trives, de er blitt selvstendig tenkende kristenfolk og ikke formørket av middelaldersk overtro og hedenskap som tidligere, og snart vil også stavnsbåndet, den siste levningen fra fortidens adelsvelde, bli opphevet gjennom kongelig resolusjon.

Morten nikker innforstått til foredraget. Det går litt etter litt opp for ham at det er en salgstale han sitter og hører på.

Man kan leve godt her, avslutter Gram og tilføyer med litt gåtefull ettertenksomhet, hvis man da har evnen til å være lykkelig.

De kjører inn i en mindre kjøpstad og kommer til en stor førreformatorisk kirke i rød murstein, nesten en katedral. Gram hopper ned, Morten følger etter.

Dette sognet har stått tomt siden i vinter da magister Pade forlot oss, sier Gram. La meg vise deg kirken, kjære svoger.

Sammen går de bort til kirken som tårner seg opp foran dem. Stallknekten går for å finne kirketjeneren, og litt etter dukker det opp en eldre mann med et nøkkelknippe. Han bukker dypt for de to prestene. Så blir de sluppet inn. Kirkerommet er enormt, det må være plass til flere hundre kirkegjengere. Herskapspulpiturene er en rad hvitmalte båser med gylne karmer og små dører hvor navn og bomerke sirlig er malt på til de rangspersonene som hører til i hver enkelt bås. Alt ser litt forfallent, slitt og forlatt ut. Prekestolen er plassert høyt oppe, i nærheten av de hvite kryssbuene i taket, så menigheten er nødt til å legge hodene bakover for å se på presten, og slik kan de vise sin kristne ydmykhet. Gram oppfordrer ham til å se nærmere på den og gir ham et lett dult i ryggen. For å komme opp dit må han åpne en liten luke til et slags skilderhus og deretter krabbe opp en bratt trapp, nesten en hønsestige. Treet knirker og gir etter under vekten hans. Det lukter av eldgammelt tre. Han håper ikke at trappen også er førreformatorisk, men det føles som den er det. Så ser han kirkeskipet med de tomme benkeradene og galleriet med orgelet og hr. Grams oppadvendte ansikt som farges svakt grønnlig av lyset som faller på det fra et mosaikkvindu. Det er en slags aggressiv konsentrasjon og forventning i ansiktet til hr. Gram. Morten blir klar over at det forventes at han sier noe, prøver ut kirkens akustikk, hvordan den mottar og modulerer stemmen hans. Han forestiller seg alle ansiktene når kirken er full, de alminnelige sognebarna på benkene, borgermenn og fine folk i pulpiturene.

Hva skal jeg si? mumler han.

Du kan vel alltid si et Fadervår, foreslår svogeren nedenfra med gjallende stemme.

Han åpner munnen, så lukker han den igjen, stum som en østers. Den teksten som hver eneste person i hele kongeriket kan lire av seg i søvne, er forsvunnet fra hukommelsen hans.

Nåvel, sier hr. Gram da han har krabbet ned igjen. La oss gå og ta en kikk på latinskolen, den ligger på baksiden.

†

Svogeren er veldig vennlig overfor ham da de sitter i stuen på prestegården sammen med Abelone og Kirstine om kvelden. Gram forteller damene om utflukten til nabosognet. Ikke før nå går det opp for Morten at det var Rødby Kirke og latinskole de besøkte.

Noen dager senere får han endelig litt tid alene med Abelone. Alle fire har reist med hestevogn ut til den smale landtangen som strekker seg som en fiskekrok ut i Langelandsbeltet, og som kalles «Albuen» blant de lokale. Morten og Abelone går arm i arm bortover stranden. Kirstine sitter et sted i sivet bak dem og leser, beskyttet av hvite strandklær og en bredskygget hatt med slør, mannen ligger og sover under en parasoll, med et par tynne bein stikkende frem fra en stor kuplet vom. De har spist et solid måltid bestående av posteier, ost, en søt skinke og rikelige mengder vin fra prestegårdens velforsynte kjeller.

Langelandsbeltet er grålig med enkelte feiende jag av sollys fra en urolig himmel. Skyer tunge av regn kommer og seiler videre uten å gi slipp på lasten sin. Når luften blir kjøligere i kveld, vil det uten tvil begynne å regne. På den andre siden av vannet ligger Langeland, de kan tydelig skjelne markene utenfor Spodsbjerg, en liten landsby med et fergeleie, de rektangulære hampfargete feltene av kornmark avgrenset av steingjerder og skjermende hegn. Det er flere seil i sikte, trafikk på vei til eller fra landene rundt Østersjøen.

For en vidunderlig utsikt, sier Abelone.

Jo visst, her er vakkert, sier Morten imøtekommende.

Tror du du kunne bodd her, Morten? Det er jo ikke så vakkert hele året. Din søster forteller at det nesten kan bli litt uhyggelig om vinteren.

Jo, sier han. Han ler. Din far og min svoger, hr. Gram, har visst allerede funnet en stilling til meg.

Er det ikke det du vil? Det vi vil?

Absolutt!

Og det er ikke lett å få en stilling i våre dager.

Nei, det er sant.

Johannes Gram er mektig. Hvis han lar et ord falle til prosten, får du uten tvil posten.

Ja.

Har du andre planer, Morten? Har vi andre planer?

Nei, det er bare så, jeg vet ikke riktig, så virkelig. Så plutselig. Jeg føler at andre tar beslutningene for meg.

Best som det er går allting fort, sier Abelone for seg selv. Slik er det. Jeg føler det som jeg er blitt flere år eldre siden våren. Men jeg er glad, du har gjort meg glad. Er du ikke glad, Morten?

Jo, sier han. Jeg er lykkelig.

Jeg elsker deg, sier hun med en enkelhet som gjør ham stum. Han klapper henne på hånden og minner seg selv på at han må huske å si det ved en annen anledning, uten at det blir en automatisk etterplapring eller høres falsk ut. Jeg elsker deg. Hm, en vanskelig setning.

De går tilbake til de andre. Søsteren har også sovnet og ligger med boken hvilende oppslått på brystet. Maur vandrer over den ene hånden som ligger i sanden, og han kneler ned og feier dem vekk uten at hun våkner.

Om kvelden leser han høyt for dem fra en tysk oversettelse av Rousseau. Mennesket er født fritt, og overalt ligger det i lenker. Setningen får noen ironiske kommentarer med på veien fra hr. Gram. Kirstine unnskylder seg tidlig med at hun er utilpass og går til ro. Abelone følger etter litt senere. Morten kysser henne på kinnet. Så er han alene med svogeren. En stor gulvklokke står og tikker borte ved langveggen. Gram kommer med karaffel og glass. De drikker seg fulle stort sett uten å veksle ett ord. Morten sitter og leser videre i boken, svogeren i den kostbare boken med Luthers prekener.

Denne Rousseau kan du stikke et visst sted for min skyld, sier Gram da han vakler mot sovekammerset.

†

Middag i den store spisestuen noen dager senere. Det har regnet siden utflukten på «Albuen», og de har holdt seg innendørs og lest og spilt kort. Dagen før er Grams gamle mor kommet tilbake fra en reise til Altona der hun har vært på besøk hos en venninne. Hun er et elskelig fruentimmer som med et godmodig smil lar seg refse av sønnen i tide og utide. Under middagen kaster han bestikket klirrende fra seg på tallerkenen og reiser seg og brøler: Mor, du er det dummeste kvinnfolket jeg kjenner, og det sier ikke lite, du får meg til å skamme meg! Så marsjerer han opp på kontoret sitt og viser seg ikke resten av dagen. Dette gjentar seg i flere variasjoner i løpet av de neste dagene. Morten forstår aldri helt hva det egentlig er de kjekler om, bortsett fra at det er tilsynelatende likegyldige og dagligdagse bemerkninger som får svogeren til å eksplodere.

Min sønn har et sterkt temperament, sier moren og ler. Det har han fra sin far.

†

Så slår været om, og de kan spasere i skogen og langs stranden igjen. Tingene begynner å gjenta seg. Skogen, stranden, havet, de samme menneskene som hilser på dem når de går gjennom kjøpstaden, de tunge middagene fulgt av blytung middagssøvn, sløvheten når man våkner sent på ettermiddagen og prøver å manne seg opp til enda en spasertur, men i stedet ender med å bli sittende og lese eller legge kabal. Deretter en kveld med høytlesning og småkrangling mellom hr. Gram og moren. Han har ikke en eneste personlig samtale med Kirstine under hele besøket. Han unngår det bevisst. Han er livredd for hva hun kunne komme til å betro ham, og han henne.

De reiser hjem med pakettbåten den tiende august, leier et rom på en kro i Vordingborg under navnet Falck og tilbringer en uke sammen der, en stor del av den uten å forlate sengealkoven i rommet.

Dette kan vi, sier hun. Være sammen alene. Vi kommer aldri til å glemme det, vi kommer aldri til å la noe ødelegge det.

Han synes det er en eiendommelig bemerkning. Som om hun har en forutfølelse av at noe vondt skal skje.

Tilbake i København. Han er sammen med Abelone som er lykkelig over å være hjemme igjen. De går arm i arm gjennom byen, de vandrer i Rosenborg Have sammen med de to søstrene, de overværer den store regattaen i byens kanaler, de reiser på utflukter på landet sammen med madam Schultz. Når han er alene sammen med frøkenen, ber hun ham om å vise henne de uhumske kvarterene ved Nikolaj Kirke og vollen og forklare henne hva som foregår bak murene.

Han forteller henne det. Han legger ikke skjul på noe. Hun lytter interessert.

Men hvorfor, Morten?

Hvorfor hva?

Hvorfor gjør de det?

Det er den eneste muligheten de har til å tjene til livets opphold.

Men mennene, mener jeg. Hvorfor gjør de det?

Det er mannens begjær, sier han. Det er villskapen deres, den er fryktelig. Det skjønner ikke en uskyldig pike som du.

Uskyldig, ha! Tror du ikke piker kan være fulle av villskap? Jeg skal vise deg villskap.

Hun vil bli undervist, og gjennom å undervise henne blir han selv undervist. Dette er noe annet enn dødens eksakte, men statiske avsløringer. Det er muskler som reagerer på berøring, kjertler som utsondrer væsker som er noe mer velluktende enn dødssaftene i krypten i Norgesgade, det er pupiller som vider seg ut, svette som perler på leppen, og som man kan smake på, puls som banker mot en arterie i halsen, en pust som har så mange nyanser at den snakker sitt eget språk. Og han er en lydhør elev og følsom lærer.

Frøken Schultz liker det utilstedelige i å kopulere med alle klærne på, unntatt små sprekker der noe rager ut, noe trenger inn, der noe åpner seg og tar imot, raslingen av stivet klesstoff. De kan tilbringe timer med å egge hverandre, både med ord og små, uskyldige berøringer, så holder en av dem ikke ut lenger, og de river og sliter i klærne til hverandre, og ofte gir hun ham en ørefik av bare sinnsopprør, eller hun kommer til å bite ham.

Det er ikke så ofte de kan være sammen. Madam Schultz holder øye med datteren sin, og de to søstrene kan man ikke holde noe hemmelig for. Men de er tross alt forlovede, og dermed har de tillatelse til å spasere i byen uten anstand. Det hun sier til ham på disse spaserturene, kunne få en gammel hore til å rødme, sier han, og så ler hun hjertelig.

Hvem er det nå som er den store uskyldigheten, Morten Falck?

Når hun sniker seg opp på kammerset hans om kvelden, antagelig med søstrenes viten og aksept, forlanger hun at de skal spille de rollene hun har funnet på til dem: De spiller gale Kong Christian og Støvlett-Cathrine, den beryktede horevenninnen hans. De leker horehus. Hun befaler ham å behandle henne dårlig og betale for ydmykelsene han utsetter henne for med noen usle kobberslanter. Han føyer henne. Men det skremmer ham. Kanskje er det ikke mannens begjær som er verst, tenker han.

†

I slutten av august flytter han inn i et lite kammers på loftet i bygningen der det grønlandske seminar holder til. Han skriver et brev til Abelone der han bryter forlovelsen. Min kjære Abelone, mitt hjerte, min sjelefrende, mitt livs kjærlighet! Det er ikke et lett brev å skrive. Vårt besøk i Nakskov fikk meg til å skue inn i fremtiden, skriver han. Jeg så da, at enten jeg ender som landsbyprost, eller jeg følger en kallelse til de grønlandske kolonier, vil det som har vært mellom oss, ødelegges for alltid. Det vil ødelegge deg, slik det vil ødelegge meg. Det ville knuse mitt hjerte, Abelone, elskede. La oss da skille lag, så det vi er kan fortsette å være, og vår kjærlighet kan bevares i sin opprinnelige form.

Han utpensler de prøvelsene livet i en grønlandsk koloni ville føre med seg. Det er ikke noe sted for en ung kvinne med hennes fine dannelse, et sted der de verste laster florerer, og kulde og sykdom gjør det av med flertallet av de som drister seg dit. Det kan han ikke forsvare. Skjørbuken, Abelone. Akk, å se deg verlore din gnistrende hvite tannprakt, blott forestillingen herom er mer enn en ærlig mann kan bære!

Det er en pine for ham å skrive brevet. Han komponerer det på en bevertning i Vestergade og drikker atskillige krus øl under arbeidet. Den bakrusen han våkner med neste dag, skyldes ikke bare fullskap. Han vet naturligvis at alle de forklaringene han har funnet på, ikke er annet enn bortforklaringer og påskudd. Han vet ikke helt hva det er som gjør at han på ingen måte er i stand til å gifte seg med henne. Han har ganske enkelt ikke lyst. Men det kan han ikke skrive.

Noen dager senere mottar han et iskaldt og forretningsmessig brev fra Schultz. Boktrykkeren gjør det klart at han er i sin fulle rett til å la bruddet få rettslige følger for ham, men at han av hensyn til datterens omdømme og aktelse, som allerede uforskyldt har lidd en alvorlig knekk som følge av hans forræderi, og med tanke på hennes nåværende svekkede tilstand i alminnelighet, har valgt å la saken fare. Idet jeg venter av magisteren at han forføyer seg fra mitt og min families åsyn, og gjerne så raskt som mulig reiser til dette fjerne og kalde sted hvor han akter å virke, forblir jeg hans ærbødige, Thøger Schultz, boktrykker.

Det uvennlige brevet gjør ham lykkelig. Det er hans befrielse, et høyt signal som slår opp portene til livet for ham, som om det var porter som har stengt ham inne i en pestrammet by, og nå slipper ham ut i den frie natur og den friske luften.

Men frøken Schultz vil ikke la ham slippe så lett. Det lykkes henne å oppspore hvor han holder til, og midt i en leksjon der han mottar undervisning i grønlandske affikser, kommer hun brasende inn og sier så høyt at alle de andre alumnene hører det: Morten Falck, din horebukk, du skylder meg fem riksdaler for å ligge med meg!

Det blir helt stille i klasserommet, de siste restene av de grønlandske affiksene daler mot gulvet, og det eneste han hører, er en nervøs knising fra gamle Egede.

Hvordan er det du ser ut? sier Morten og ser på henne. Han har reist seg opp. Abelone har kledd seg i en løs plissert og spraglete kjole med langt slep og dyp utringning som får brystene til å svulme, skuldrene er nakne, håret utslått, hun holder krampaktig med begge hender i en liten parasoll som hviler mot skulderen. Du ligner en gatetøs!

Han får et triumferende smil i retur.

Egede fører dem inn på kontoret sitt og overlater dem til seg selv. Morten hører ham klukke og smekke med tungen da han går nedover korridoren tilbake til klasserommet. Abelone dumper ned i en stol, hun slenger fra seg parasollen og brister i gråt. Jeg ville bare vise deg at jeg kan gjøre alt for din skyld, hulker hun. Når jeg kan skjemme meg ut foran en hel forsamling prester, kan jeg vel like godt ledsage deg til den fjerneste avkroken i verden, skjønner du ikke det? Hun gråter, hun vrir hendene. Ta meg med deg. La meg ledsage deg, Morten. Jeg har jo sagt at jeg vil følge deg overalt, har jeg ikke det?

Jo, jo.

Så la meg reise med deg, elskede. Jeg kan bli en god venn og trofast kone for deg. Jeg kan holde skolestue for barna til de ville. Vi kan holde hverandre med selskap i de mørke nettene og lese Rousseau.

Det er umulig. Medreisende koner tillates ikke.

Husker du i sommer? Husker du hvordan du sprang etter meg og dyttet meg over ende og tok meg med makt? Og senere. Har vi ikke hatt det fornøyelig sammen? Alt det vi har vist og betrodd hverandre, det er ikke noe man kan gi til andre. Det går tapt, hvis vi går fra hverandre. Skjønner du ikke det? Det forsvinner for alltid.

Han ser på henne. Hun rekker frem hånden, en skinnhanske. Han tar den motvillig, han kjenner fingrene gjennom stoffet, det myke kjøttet, knoklene. Han slipper den igjen. Han føler seg pinlig berørt av det som skjer, tanken på hva de andre alumnene vil si, og da han møter blikket hennes, ser han at hun forstår hva han tenker.

Det er jo du som er trangsynt, sier hun, du tenker på omdømmet ditt. Hvordan har du tenkt å klare deg hos de ville, Morten? Du går jo til grunne av ren og skjær skam over det de kommer til å gjøre med deg.

Ja, sier han, kanskje har du rett. Det er derfor jeg går her på seminaret, for å forberede meg på livet hos de ville.

Jeg kan være din lille barbar, sier hun og snur tvert om igjen. Jeg kan være like vill som de ville, bare gi meg en mulighet for å vise det.

Jeg kjenner deg, sier han. Jeg vet hva du er. Du er en god og søt borgerpike. Villskapen er bare en lek for deg.

Akkurat som den er det for deg! Vi ligner hverandre, selv om du ikke vil innrømme det. Jeg forstår deg. Kanskje ville jeg ha gjort det samme, hvis jeg var mann. Men vi kan befri oss fra alt, vi kan være fri sammen.

Du er ung, sier han. Du blir eldre, så kommer du til å forandre deg. Slik er det. Jeg er ti år eldre enn deg. Jeg vet hva jeg gjør.

Og det innser du ikke før nå?

Det er nesten et skrik.

Din far har skrevet, sier han med et oppbud av ro som må virke iskaldt på henne, hvilket også er hensikten. Jeg tviler på at han vil overlate deg i min varetekt.

Ja, han er sint. Han er rasende. Han tok sabelen og hogde den i en stol, så polstringen føk og sa, se, her har du teologen din! Hun ler gjennom tårene, snufser og gråter. Men jeg bryr meg ikke, jeg reiser med deg, hvis du vil ha meg. Du kan gjøre hva du vil med meg, alt, hva som helst. Når tror du du får et slikt tilbud igjen, Morten Falck?

Hvordan vil du skaffe deg pass til å komme om bord på skipet? Du er jo ikke engang myndig ennå.

Praktiske ting! Det er likegyldig! Vi bestikker kapteinen med medgiften min. Man kan gjøre hva som helst med penger. Ta meg med deg!

Nei.

Elsker du meg ikke lenger? Hun rekker frem hånden, men denne gangen tar han den ikke.

Dette fører ingen steder.

Noen gulvplanker knirker ute i gangen. Han hører stemmer et sted i det fjerne, en hverdagslig samtale, støy fra gaten, solskinnslyder. Et lysfelt faller inn på hr. Egedes skrivebord. Han ser at skyggen som kastes av pennene i penneholderen hans, har flyttet seg en fingerbredde siden han satte seg ned med frøken Schultz. Hun sitter skrått overfor ham, en teaterskjøge. Hun gråter stille, hun blunker med øynene, og tårene strømmer ned langs med nesen, setter seg fast i dunskjegget på overleppen som er gyllent og bleket av solen, før de faller ned på de nesten blottlagte brystene der de løper litt, tørker ut og avleirer kalkhvite striper med salt. Hun bryr seg ikke om tårene. Hun knuger hendene.

Jeg tar livet av meg, sier hun stille. Jeg vet hvor mor oppbevarer laudanumet sitt.

Han sitter helt stille. Bare gå, tenker han.

Jeg kan begjære deg rettsforfulgt, sier hun.

Jeg vet det. Du har makt til å ødelegge meg.

Søstrene mine vet det, de vet alt. De kan avgi edsvorne erklæringer.

Ja.

Min fars folk vet det sikkert og. De kan vitne mot deg. Så kan du hverken bli prest eller misjonær, hvis ikke du vil misjonere i tukthuset.

Nei.

Hun ser opp, øynene deres møtes. Så rolig du er, Morten. Hvordan kan du være så rolig?

Jeg legger min skjebne i dine hender, sier han rolig.

Langt om lenge tar hun frem et lommetørkle og tørker seg i ansiktet og ned over brystene. Hun snufser noen ganger. Jeg er i hvert fall glad jeg kunne få snakke med deg en siste gang.

Ja, jeg er også glad vi kunne møtes, tross omstendighetene. Jeg er lei meg. Jeg trenger din tilgivelse, Abelone. Tilgi meg.

Hun ser fort på ham og skjærer en grimase. Jeg vil ikke glemme deg, tro ikke det, og jeg vil ikke hate deg. Det får du meg ikke til å gjøre. Jeg vil bevare det vi har sammen i mitt hjerte og ære det. Ingen skal ta det fra meg, ikke du engang.

Takk.

Hun reiser seg, han reiser seg, de står overfor hverandre. Så gir de hverandre hånden, hun snurrer rundt og forlater kontoret i et brus av tyll.

Litt etter kommer hr. Egedes ansikt til syne i døren. Han har et durkdrevent smil på leppene.

Uff da, min kjære magister Falck, der gikk du jammen glipp av affiksene!

†

Han mottar posten i Sukkertoppen i januar 1787, et halvt år før han skal av gårde. Hr. Egede tar ham under sine vinger. De spaserer i hagen som hører til seminaret hver ettermiddag. Egede forteller om opplevelsene sine i Grønland, om faren og moren og søsknene, om de vrangvillige og slu hedningene, om barndommen i Lofoten. De snakker norsk med hverandre. Egede er veldig stolt av norsken sin, og Morten får seg ikke til å si til ham at det ikke har mye med norsk å gjøre.

Fra en av trykkeriarbeiderne til Schultz, som han møter på en bevertning, hører han at jomfru Schultz har hatt et sammenbrudd og er blitt alvorlig syk. Han vet ikke hva slags sykdom det dreier seg om, men jomfruen ble i hvert fall fraktet ut av byen i mer eller mindre avmektig tilstand, visstnok til noe familie på landet. De sier at hun ikke er helt som hun skal være i hodet, hvisker trykkeren. Hun kalte seg Støvlett-Cathrine og oppførte seg usømmelig overfor oss på trykkeriet og slet klærne sine i stykker i påsyn av gud og hvermann, så vi måtte holde henne med makt til madam Schultz kom og slo et teppe rundt henne. Han rister på hodet. Jeg glemmer det ikke, synet av hennes yndigheter, så friske og rene, og så de forrykte øynene, jeg får det ikke ut av hodet. Var ikke magisteren trolovet med jomfruen?

Det gikk i vasken med det, sier Morten.

Ja, ja, det var jo trist det, sier mannen. Men et så forrykt kvinnemenneske kan jo ikke være kone for en prest. Skål, hr. magister!