Jill Mansell

Kaos hos Daisy

Oversatt av Astrid Eggesvik

Til mamma og pappa

Med all min kjærlighet

KAPITTEL 1

I mangel av formannsklubbe grep Hector MacLean et tungt askebeger av glass og dunket det mot bardisken av mahogni.

«Mine damer og herrer, kan jeg vennligst få Deres oppmerksomhet. Stille der bak, australske lømler. Jeg føler behov for å utbringe en skål. Kom hit, elskling. Kom nå, da.» Han vinket Daisy til seg og la armen om livet på henne. «Og nå hever alle glassene sine . . . for min skjønne datter.»

«For din skjønne datter,» sa alle i rommet i kor, noe som fikk Daisy til å rulle med øynene.

Ærlig talt, måtte han være så plump? Dette var bare så flaut!

«Du glemte noe,» sa hun til faren. «Det du egentlig skulle ha sagt, var: Til min skjønne, intelligente og fanatisk hardt arbeidende datter, for uten henne ville dette hotellet ha smuldret opp og vært ute av drift innen en uke var omme.»

«Alt det der. Er totalt. Innlysende.» Hector gestikulerte vilt med whiskyglasset sitt, som var fylt med Glenmorangie. «Alle her er fullt klar over det. Slik de vet at du i tillegg er sta, sjefete og utrolig frekk. Men jeg er stolt av deg allikevel. Tatt i betraktning at det eneste du gjorde på skolen var å røyke og skulke timer, og at moren din og jeg aldri trodde du skulle bli til noe som helst, synes jeg at du har landet ganske pent. Og nå akter jeg å ta min neste skål. Jeg vil at dere alle skal heve glassene en gang til, for kjære, gamle Dennis.»

«Kjære, gamle Dennis!» hoiet alle sammen som et ekko, selv de av gjestene som ikke hadde den fjerneste anelse om hvem Dennis var. Det var slik det var med Hector MacLean – entusiasmen og livsgleden hans var smittsom.

Som vanlig undret Daisy seg storlig over dette, og på få minutter var en rolig forsamling med planer om å ta seg en enkel drink eller to forvandlet til en impulsiv, uformell hæla-i-taket-fest. Om ikke lenge kom faren til å rope og kreve å få trekkspillet sitt, og få igang dansen i baren. Det faktum at de liksom skulle dra fordel av det å ha noen relativt rolige dager – julegjestene var dratt, og nyttårsgjestene ennå ikke ankommet – var fullstendig uviktig for Hector. Det faktum at det var 28. desember var god nok grunn til å feire, iallfall etter hans mening. Hvorfor slappe av og ta det med ro når man kan more seg i stedet?

Daisy var glad for at spritzeren hennes inneholdt ni tideler soda og bare én tidel hvitvin. Hun smøg seg ned på en barkrakk mens faren hennes hilste på et par nylig ankomne som om de skulle ha vært hans aller beste venner.

«Endelig! Noe så praktfullt! Hør her, det ser ut til å være dansestemning, så . . . er det noen av dere som kan traktere et piano?»

En av australierne materialiserte seg ved siden av Daisy akkurat idet hun var opptatt med å stappe den tomme magen sin full av cashewnøtter og ristede mandler. Ikke ideelt, men bedre enn ingenting.

«Faren din er litt av en type. Da vi ble anbefalt dette stedet, tenkte vi: Herregud, et gammelt, landsens hotell fullt av snobbete, fisefine damer i tweed og pompøse gamle oberster – aldri i livet! Men vennene våre lovte oss at det ikke var sånn her, og det hadde de rett i. Dette stedet er helt topp!»

«Det kan hende at dere ombestemmer dere,» sa Daisy, «når faren min tar frem sekkepipen sin.»

«Du tuller!» Ansiktet til australieren lyste opp. «Kan han virkelig spille på sekkepipe?»

«Nei, han bare tror at han kan det. Hvis du vet ditt eget beste, bør du overtale ham til å holde seg til trekkspillet,» hvisket Daisy.

Han lo, selv om hun ikke hadde ment det som noen spøk.

«Og hvem er denne andre fyren som vi nettopp skålte for – kjære, gamle Dennis? Jobber han også her?»

«Eh, vel . . . Dennis er velgjøreren vår. Uten ham ville vi ikke ha hatt dette hotellet i det hele tatt,» forklarte Daisy ham.

«Mener du at han eier det?»

Bak baren vippet Rocky ned et cocktailglass, og fanget det i luften. Det var ingen som drakk cocktails for øyeblikket, men han gjorde det allikevel. Så flirte han til Daisy, og begynte å plystre en fengende melodi.

«Du kjenner antagelig Dennis fra før,» sa Daisy til australieren. Hun nikket med hodet i retning Rocky, og la til: «Hvis du gjenkjenner den sangen, vet du definitivt hvem han er.»

Tara Donovan, som sto på den andre siden av australieren, ble med i plystrekoret. Australieren rynket pannen. «Det er den barneserien, ikke sant? Dennis, den dansende dachsen? Beklager, nå har jeg sporet helt av.»

Rocky og Tara klarte ikke å slutte, nå som de hadde begynt så bra, så de plystret og vrikket seg gjennom resten av sangen.

«Faren min er kanskje ikke velsignet med så veldig mange geniale ideer i livet sitt,» sa Daisy ømt, «Men for tjuefem år siden fikk han en fantastisk god én. Han oppfant Dennis.»

«Du tuller! Mener du det alvorlig? Noe så utrolig!» Australieren slo seg på knærne av fryd. «Jeg pleide å kjøpe de bøkene til barna mine.»

Rocky var godt i gang nå – han steppet bak bardisken, og sang med lav, hes stemme: «Mitt navn er Dennis, den Dansende Da-achsen,»

for Dennis danset akkurat som Fred Astaire, og Rocky likte å vise frem at han hadde gått på teaterskole.

Faktisk likte han først og fremst å vise seg. Men så var det tross alt derfor hun hadde ansatt ham også!

«Da jeg var liten, pleide pappa å lage historier til meg,» sa Daisy til den henførte, australske gjesten, «om denne ultrafeminine hanhunden. Men jeg ante ikke hvordan han så ut, så dermed måtte pappa begynne å tegne ham. Jeg tok med meg tegningene på skolen, fortalte historiene videre til vennene mine, og før vi visste ordet av det spurte alle mødrene om hvor de kunne få tak i bøker om denne Dennis-hunden. Barna deres drev stadig vekk og maste om ham. Så pappa sendte historiene sine til et forlag, og de bestemte seg med en gang for å utgi dem. Så kom det et TV-produksjonsselskap med i bildet, og Dennis-feberen tok helt av – det ble laget tøyleker, spill og pysjer med ham – hele spin-off-maskineriet var i gang. Alt sammen ut fra denne ene, kjære, lille ideen. Pappa solgte rettighetene sine for fem år siden, og kjøpte dette hotellet,» konkluderte Daisy. «Så du skjønner, det er Dennis vi har å takke for alt.»

«Jeg hadde et Dennis Dachs-dynetrekk da jeg var liten,» innskjøt Rocky muntert. «Og Dennis-tøfler med ører, som viftet når man gikk med dem.»

«Jeg hadde alt mulig rart med Dennis Dachs,» stønnet Daisy, og skar en grimase. «Etter at jeg fylte ni, begynte det å bli flaut. Alt jeg brydde meg om på den tiden, var Adam Ant.»

En av de sist ankomne gjestene var blitt overtalt til å gå og hente munnspillet sitt. Han var kanskje ingen pianist, men Hector hadde forsikret ham om at munnspillet ville gjøre samme nytten.

«Jeg elsker dette stedet,» utbrøt australieren. «Jeg må gå og snakke med faren din.»

«Går det bra med deg?» Rocky lente seg over bardisken og senket stemmen idet mannen beveget seg bort. «Du ser litt . . . ferdig ut.»

«Jeg? Jeg har det kjempefint!» Daisy innså at han hadde gjennomskuet henne, men strittet imot. Var det noen forskjell på å gjøre gode miner til slett spill og å servere en regelrett, blank løgn? «Selvfølgelig går det bra med meg, hvorfor skulle det ikke gjøre det?»

Rocky trakk på skuldrene, strakte seg etter isklypen og slengte et par isbiter opp i et cocktailglass.

«Trodde at du kanskje savnet Steven. Når er han tilbake?»

«Nyttårsaften.» Daisy forsynte seg med en ny håndfull nøtter, og smilte strålende. Rocky var ikke akkurat bestevenn med Steven, det visste hun godt, og han hadde kanskje til og med også en anelse om den foregående ukens hendelser, men det var ikke snakk om at hun skulle buse ut med hele den historien. Hun hadde ikke fortalt det til en sjel. Ikke Tara. Ikke engang faren. Foreløpig måtte hun bare late som om alt var i den skjønneste orden.

«For hvis du føler deg ensom og lei, har jeg akkurat den riktige medisinen for deg.» Rocky beveget øyebrynet lekent idet han sa det, og sendte henne sitt mest rampete Robbie Williams-glis. «Jeg er ung, singel og tilgjengelig. For ikke å snakke om at jeg er helt uimotståelig.»

Rocky var tjuetre, med et fandenivoldsk smil og hvitbleket lugg. Yndlingsbandet hans var Oasis, og det i seg selv innebar at hun aldri ville kunne falle for ham.

«Det er skikkelig hyggelig av deg å tilby deg, men du er fem år yngre enn meg.» Daisy klappet ham trøstende på hånden. «Du synes at Liam Gallagher er en kul fyr.» Hun rynket pannen, og lot som om hun måtte tenke seg om. «Å, ja. Det er noe mer også. Det var det jeg visste. Jeg er gift.»

«Du aner ikke hva du går glipp av. Jeg befinner meg på toppen av kurven for seksuell prestasjon, og . . .»

«Jeg er fremdeles gift.» Gud hjelpe meg.

Rocky svarte: «Og det er alt som hindrer deg? Jeg er sikker på at du og jeg kan finne en ordning.» Innerst inne hadde han ikke mye sansen for ekteskapet, iallfall ikke dersom det Daisy og Steven hadde skulle forestille et lysende eksempel. Daisy lot kanskje som om alt var kjempebra, men du trengte bare å se de to sammen for å gjette deg til at de hadde problemer. Og det største problemet var det faktum at Steven Standish var en ordentlig tosk.

«Hva er det dere to snakker om?» sa Tara, som kom svinsende bort til dem, på leting etter mer vin. Drikking og festing var så mye morsommere enn å være stuepike, så hun kunne ikke fatte hvorfor hun ikke kunne få lov til å ha det som fast jobb. Hun ville ha gjort det bra som bortskjemt partyprinsesse, hvis hun bare hadde vært døpt Tinker Tonker-Parkinson i stedet. Skjebnen var sannelig urettferdig.

«Sex,» erklærte Daisy, og blunket. «Og det faktum at stakkars, gamle Rocky her ikke får seg noe.»

«Det har jeg ikke sagt! Jeg sa ikke at jeg ikke fikk meg noe,» protesterte Rocky, som faktisk ikke fikk seg noe. «Jeg ga bare Daisy hennes livs store mulighet her, og hun sitter og later som om hun ikke er interessert, og spiller prektig som bare det. Hun vil ha meg til å tro at hun ikke vil såre mannen sin.»

«Vi har fått en gjest.» Tara dyttet til Daisy, og henledet oppmerksomheten hennes på politibilen som beveget seg langsomt oppover innkjørselen. Så snudde hun seg tilbake mot Rocky, og sa: «Hennes livs store mulighet? Du? Åh, kjære, så synd, for nå må du arresteres. Den store, farlige politimannen kommer til å sikte deg for svindel og bedrag.»

«På den annen side,» flirte Rocky infamt, «kunne det godt hende at de var her for å arrestere deg, fordi du tror du er så morsom, men slett ikke er det.»

Dette var en helt typisk Rocky-og-Tara-samtale.

«De kan umulig ha kommet for å klage på pappas sekkepipespill,» sa Daisy indignert. «For han har ikke hentet sekkepipen ennå!»

Patruljebilen med neonstripe stanset øverst i innkjørselen. Gjennom de franske dørene så de Barry Foster, den lokale politikonstabelen, lempe seg ut og grynte noe inn i walkie-talkien sin. Idet han smelte igjen døren på førersiden og gikk mot hotellinngangen, gled Daisy ned fra barkrakken.

«Jeg håper bare at han ikke er kommet for å arrestere noen av gjestene våre.»

«Med mindre det er han der.» Tara gjorde en grimase i retning mannen med Newcastle-aksent som trodde at han kunne spille munnspill.

«Ja, selvsagt, med unntak av ham,» sa Daisy med et flir. «Han må så gjerne ta med seg Herr Munnspill.»

Inne på Daisys kontor trakk Barry Foster opp et lommetørkle og gned svetten grundig av de klamme hendene. Det han hatet aller mest ved denne jobben, var å komme til folk med dårlige nyheter.

Det virket som om de grønne og gylne tapetveggene beveget seg ut og inn. Daisy blunket og blunket for å prøve få dem til å holde seg i ro.

«Hør her, dette må bero på en misforståelse.» Hun ventet litt, og slikket de tørre leppene sine. «Steven er ikke engang i Bristol. Han er oppe i Glasgow og besøker bestefaren sin, og jeg venter ham ikke tilbake før nyttårsaften.»

Barry sendte henne et medlidende blikk. Han både kjente og likte Daisy. Kjente Steven også.

«Jeg er lei for det, vennen min. Det var Stevens bil. Hans førerkort og hans lommebok . . . vil du ha et glass vann?»

«Nei, takk.» Daisy ristet på hodet, fullt bevisst at hjertet hennes dundret i brystet. Ulykken hadde skjedd på Siston Common, ifølge Barry. Mindre enn halvannen mil unna. Stevens BMW hadde sklidd på isen, og krasjet inn i en mur. Men Barry så fremdeles utilpass ut, som om han hadde mer å fortelle, men ennå ikke hadde samlet mot nok til å si det til henne.

Med mindre . . .

«Å, Gud!» Daisy svelget hardt. «Er han død?»

«Neida, nei,» sa Barry kjapt. «Nei, vennen min, han er ikke død. Alvorlig skadet, som jeg sa. Tilstanden hans er kritisk. Men han er fremdeles i live. Det lover jeg deg.»

Kritisk. Med en hodeskade. I dyp koma.

«Så hvorfor . . .?» Hun nikket mot hendene hans, og hermet etter de krumme, dirrende nevebevegelsene. Dette stemte overhodet ikke – Steven hadde ringt Daisy i går kveld fra Glasgow og klagd sin nød om det elendige været der oppe i nord. Han hadde snakket om å kjøpe billetter til en hjemmekamp med Glasgow Rangers i morgen. Han hadde også bestilt en rørlegger som skulle komme hjem til bestefaren for å fikse den ødelagte termostaten på varmtvannsberederen hans.

Og nei, han hadde ikke fortalt bestefaren om dette andre. Stakkars gamling, han var åttitre år, hadde ikke han mer enn nok bekymringer fra før?

«Daisy, jeg er virkelig lei for det. Steven var ikke alene i bilen da han krasjet.»

«Hva?» I brøkdelen av et sekund trodde hun at han mente at Steven hadde hatt med seg bestefaren sin.

Men nei, selvsagt hadde han ikke ment det. Årsaken til at Barry sto der og skrapte sto brått klart for henne, og den zoomet inn i fokus som et Nikon-kamera.

«Fortsett,» sa Daisy bydende. Det var som slutten på en kriminalbok, når man plutselig innser hvem morderen er.

«Han . . . øh . . . hadde en jente med seg.» Barry var tydelig ikke særlig fornøyd – faktisk så det ut som om han kunne trenge en stiv drink.

Daisy rynket pannen. «Mener du en kjæreste av noe slag?»

«Eh, vel . . . ja, det ser slik ut.»

«Og hun er også bevisstløs?»

«Nei. Nei, vennen min. Hun var heldig, og slapp med noen småskader.»

Skjer dette på ordentlig? Med meg?

Daisy oppdaget at hun hadde sittet og tvunnet en lang hårtust rundt pekefingeren. Den var tvunnet så stramt at fingertuppen hennes var blitt blå. Bak den lukkede kontordøren hørte hun et latterutbrudd sive opp fra baren, og lyden av trekkspillmusikk.

Hun burde virkelig fortelle Hector hva som foregikk, men det var så komplisert, alt sammen. Hvordan skulle hun kunne forklare noe sånt som dette når hun selv var så forvirret fremdeles?

«De har fest der nede,» sa hun, og gjorde en ganske unødvendig gest i retning baren. «Jeg vil ikke ødelegge dagen for alle andre. Bilen min står parkert bak hotellet.»

«Du har ikke lyst til å kjøre, vennen min, tro meg.» Barrys mange haker disset da han ristet på hodet. «Jeg skal kjøre deg til sykehuset.»

«Det trenger du ikke. Det går bra med meg.» Daisy lurte på om hun burde begynne å gråte. Veggene på kontoret hadde sluttet å bevege seg inn og ut, hvilket var noe hun burde være takknemlig for. Lettere skjelven reiste hun seg opp. «Jeg klarer det fint selv.»

KAPITTEL 2

Et kvarter langs motorveien var alt som skulle til for å nå frem til Frenchay-sykehuset i utkanten av Bristol. For første gang på mange år kjørte Daisy uten høy musikk på bilstereoen som hun kunne synge med til. Da hun parkerte bilen i alleen utenfor sykehuset, med trær på begge sider, stakk hun heller ikke hånden automatisk ned i vesken for å påføre ny leppestift mens hun så seg i bakspeilet.

Klokken var kvart på fire om ettermiddagen. Himmelen mørknet fra askegrå til koksgrå, og lysene kom på i de forskjellige bygningene som tilsammen utgjorde sykehuset. Daisy fulgte et skilt som viste vei til intensivavdelingen. Ansatte og besøkende vandret omkring som om ingenting hadde hendt. En liten pike utstøtte et rasende skrik idet hun mistet posen med geléknotter på stien utenfor sykehuskiosken, drevet av frivillighetssentralen.

Hvordan kunne Steven ha vært sammen med en annen?

Legen var utrolig snill. Han forklarte hvordan alle de forskjellige maskinene som omringet Stevens seng fungerte. Her var pustemaskinen, og den mindre saken var en EKG-maskin som overvåket hjerterytmen hans. Klypen som satt fast på fingeren var et pulsoksymeter, den intravenøse slangen gjorde dem i stand til å gi ham diverse medisiner jevnlig, og dryppet forsynte ham med flytende næringsstoffer og vann.

Intensivavdelingen var sterkt opplyst. Alt der inne var hvitt, bortsett fra antrekkene til staben, som var lyseblå. Daisy følte seg skrikende malplassert i den røde fløyelsskjorten sin, det svarte skinnskjørtet og de svarte, høyhælte skoene. Hun konsentrerte seg voldsomt om det legen fortalte henne. Hun følte det var livsviktig å forstå alt han sa, som om dette var en avsluttende eksamen som hun for enhver pris ikke måtte stryke til.

Bortsett fra at det viste seg å være en avsluttende eksamen i et språk hun aldri hadde lært. Hun var i stand til å høre ordene hans, men hun klarte ikke å få noe fornuftig ut av dem. Bortsett fra det ene: at Stevens tilstand var kritisk.

Legens personsøker pep.

«Sett deg ned her, du.» Legen trakk en helstøpt plaststol bort til sengen, og styrte henne mot den. «Hold ham i hånden. Snakk med ham. Du kan bli her så lenge du vil. Jeg kommer tilbake senere, OK?»

Og dermed føk han ut for å ta seg av neste krisetilfelle, og lot Daisy sitte igjen alene med Steven. Vel, ikke helt alene. Fem meter unna stod det et par sykepleiere som holdt øye med henne på diskret avstand.

Hun satte seg ned på den vonde plaststolen, og tok Steven i hånden, slik hun var blitt instruert til å gjøre.

Han så latterlig frisk ut. Et smalt, hvitt laken dekket skrittet hans, ellers var han fullstendig naken. Solbrun og muskuløs og åpenbart en veltrent kar som var stolt av kroppen sin. Og det var velfortjent. Alle timene på helsestudioet hadde båret frukter. Dette var kroppen til en mann i toppform. Han så overhodet ikke skadet ut.

Daisy blunket, og tok seg sammen. Hva var det hun liksom skulle gjøre nå, da? Å, ja – snakke med ham.

Men hva skulle hun si? Ikke «Din løgner, jævla sviker, din fordømte drittsekk,» så mye var sikkert. Å, nei, det var avgjort ikke denslags kommentarer legen hadde tenkt seg.

Etter tyve minutter reiste Daisy seg for å gå.

«Gå og vent på familierommet, du,» insisterte den vennlige sykepleiersken som sjekket blodtrykket til Steven, «så skal jeg komme med en deilig kopp te til deg.»

Daisy lurte på hvorfor folk alltid sa slikt. Det kunne faktisk vise seg å være en grufull kopp te, men de kalte den allikevel deilig.

«Nei, det behøver du ikke, jeg klarer meg fint. Går bare ut en tur for å trekke litt frisk luft.»

«Helt i orden, kjære deg, gjør det. Er det noen andre du gjerne vil at vi skal kontakte?»

«Nei, takk.» Hun smilte flyktig, for å gjøre opp for den utakknemlige tanken sin om teen. Så pekte hun på vesken sin. «Jeg har med meg mobilen, så jeg går ut og ringer nå.»

I den gjallende, skrånende korridoren utenfor inngangen til avdelingen måtte hun hoppe til side idet en portør suste forbi med en gutt i rullestol. En jente i jeans og marineblå boblejakke gransket oppslagstavlen inngående. De fluoriserende lysrørene flakket over hodet på henne, og fremhevet den gustne ansiktsfargen. Daisy nølte, slått av jentas blikk, som et øyeblikk hadde hvilt på henne. Så hadde hun brått snudd seg vekk, med et nesten skyldbevisst uttrykk i ansiktet.

Daisy tok mobilen ut av vesken og trykket inn en tallrekke.

«Hei, det er meg,» sa hun. «Jeg drar fra sykehuset nå. Jeg er hjemme før fem.»

Mindre enn et minutt etter at hun hadde skjøvet opp dørene med EXIT-merker, smøg Daisy seg tilbake, inn i korridoren. Jenta i boblejakken hang ikke lenger rundt ved oppslagstavlen.

Daisy kikket inn gjennom det ene koøyet i glass som satt i den første døren inn til intensivavdelingen, og så jenta stå ved den andre døren, den som gikk inn til selve sykerommene.

Den vennlige sykepleiersken snakket til henne, og hun hulket og gråt som om hjertet hennes skulle briste.

Daisy kjente en absurd sjalusi da hun innså at sykepleiersken var like vennlig mot boblejakkejenta som hun hadde vært mot henne, men i stedet for å tilby henne en deilig kopp te, ga hun henne et papirlommetørkle.

Nå så hun at det satt en bandasje rundt boblejakkejentas venstre håndledd.

Daisy lente seg mot døren, som gled noen centimeter opp, og hørte sykepleiersken si med varm, trøstende stemme:

«Jeg er så lei for det, vennen min, men du kan ikke gå inn dit. Det er kun tillatt for nær familie.»

Jenta var fortvilet. Hadde hun ikke grått, ville hun ha vært pen, merket Daisy seg automatisk. Men på den annen side – og kanskje det var upassende, omstendighetene tatt i betraktning, men hun kunne ikke la være å tenke det likevel – var hun ikke så pen som henne.

Daisy letnet trykket mot døren, og lot den gli igjen på nytt. Nå trengte hun virkelig litt frisk luft! Det var også på tide at hun ringte Hector på ordentlig. I sted hadde hun bare latt som om hun ringte. Faren lurte nok på hvor hun hadde gjort av seg.

Stevens tilstand forverret seg i løpet av natten. Klokken elleve neste formiddag ble Daisy, tørr i munnen og svimmel av søvnmangel, fulgt fra intensivavdelingen inn på dårlige nyheter-kontoret. Du kunne tydelig se at det var et kontor for dårlige nyheter, for det sto behagelige stoler der inne.

Avdelingslegen, som var i femtiårene og hadde på seg en krøllete skotskrutet skjorte under den prikkfrie, hvite sykehusfrakken, sa: «Mrs. Standish, jeg er så lei meg. Vi har tatt annen runde med prøver, og de bekrefter det vi hadde fryktet mest. Mannen din pådro seg en ekstremt kraftig hodeskade. Det er ikke noe tegn til hjernevirksomhet.»

Å, Gud.

Herregud!

«Javel.» Daisy nikket, og stirret ut av vinduet. Ute høljet regnet ned. «Så han er allerede død, med andre ord?»

«Jeg er redd for det.»

Det stod en eske med papirlommetørklær på pulten foran henne. Til tårene, selvsagt. Daisy, som skammet seg over sin manglende evne til å gråte, sa: «Vel, takk for alt dere har gjort.»

Avdelingslegen kremtet. «Det er noe annet jeg gjerne vil diskutere med deg, som Stevens nærmeste pårørende. Muligheten for å gi andre en ny sjanse til å overleve.» Han hvilte de lange fingrene sine på et skjema, og skjøv det over bordet mot henne. «Jeg vet ikke om du og ektemannen din noensinne diskuterte holdningen til organdonasjoner, men etter vår erfaring kan det være til stor trøst for familien i årene som kommer. Det å vite at noen . . .»

«Ønsker du å bruke Stevens organer til transplantasjon?» Daisys øyebryn skjøt i været, og hun så forbløffet på legen. «Selv om han har kreft? Ville ikke det være svært risikabelt for mottakerne?»

Avdelingslegen rynket pannen. «Kreft? Unnskyld meg, jeg sporet visst av her.»

«Kreftsykdommen hans. Jeg antok at dere hadde alle opplysninger om den her, i journalen hans.» Daisy nikket mot sykehuspapirene som lå på pulten foran ham. «Han sa at han hadde vært hos en av legene her . . . vel, jeg trodde iallfall at det var på dette sykehuset. Med mindre han har gått til noen private, da.»

Avdelingslegens pannenyver ble enda dypere. «Bare gi meg noen minutter, så skal jeg undersøke.»

Daisy ventet alene i dårlige nyheter-rommet og så regnet klapre mot vindusrutene. Fordi hun ikke klarte å samle tankene, konsentrerte hun seg i stedet om å telle regndråpene der de skled nedover glasset.

Avdelingslegen kom tilbake ganske mange minutter senere, som han hadde lovet.

«Jeg har snakket med Stevens faste lege. Hun har ikke hatt noen konsultasjon med mannen din på over to år, og han kunne umulig bli tatt imot som sykehuspasient på noe sykehus uten en henvisning fra fastlegen sin. Jeg tror vi trygt kan gå ut fra at det har oppstått en eller annen slags misforståelse,» avsluttet han med forsiktig stemme. «Ektemannen din har ikke hatt noen kreftsykdom.»

Daisy fant til slutt den sykepleiersken hun lette etter. Hun sto og stablet noen nyreformede metallskåler i skyllerommet.

«Avdelingslegen har fortalt meg om Steven,» erklærte Daisy, og den vennlige sykepleiersken satte straks ned skålene.

«Å, kjære . . . Jeg er så lei for det. Vil du at jeg skal lage en deilig kopp te til deg?»

«Nei, takk.»

«Du er jommen tapper.»

Innerst inne tenkte Daisy at det nok var langt mer sannsynlig at sykepleierne på avdelingen mente at hun var helt forskrudd.

«Jeg ville bare spørre deg om den jenta som var her i går ettermiddag. Hun som satt i bilen sammen med Steven da ulykken skjedde.»

Sykepleiersken rødmet lett. Hvilket bekreftet mistanken.

«Saken er den,» fortsatte Daisy, «at jeg hørte deg si til henne at hun ikke kunne besøke ham fordi hun ikke er familie. Men når man ser hele situasjonen under ett . . . vel, det kan da ikke skade? Du kan godt slippe henne inn et par minutter mens jeg holder meg ute av syne.»

Sykepleiersken, som hadde svært lys hud, lignet en rosa marengs idet hun sa: «Hun er ikke her lenger, vennen min. Jeg ba henne gå hjem.»

Daisy så lenge på henne. «Men jeg vedder på at hun ga deg telefonnummeret sitt.»

Etter sykepleierskens ansiktsuttrykk å dømme var det tydelig at jenta hadde gjort akkurat det. Tja, det var jo naturlig.

«Ring henne,» sa Daisy. «Jeg aner ikke hvem hun er, og jeg ønsker ikke å møte henne. Men hvis hun er Stevens kjæreste, så fortjener hun i det minste å få ta farvel.»

KAPITTEL 3

Ett år senere

«Daisy, kan du holde deg her i ettermiddag? Cross-farerne ankommer i firetiden for å diskutere menyen til bryllupsmottagelsen sin. Enda en gang!»

Tara Donovan, som fremdeles jobbet som stuepike på hotellet, undertrykket et smil. Foreldrene hennes var døde nå, men faren hennes hadde vært en rolig kar av pipe-og-tøfler-typen. Det måtte være gøy å ha en far som Hector.

Daisy sendte faren et «oppfør deg ordentlig»-blikk. Den høye stemmen hans og den totale mangelen på takt og tone kom til å få ham opp i store vanskeligheter en vakker dag.

«Flott, men du er nødt til å slutte å kalle dem det.»

«Jeg vet det, jenta mi, men de fortjener det. De folkene begynner virkelig å gå meg på nervene,» erklærte Hector. «Hvorfor kan de ikke bare bestemme seg for en meny, og holde seg til den fordømte planen? Ærlig talt, jeg kan egentlig ikke forestille meg hvorfor noen skulle være interessert i å invitere en veganer i bryllup i det hele tatt.»

Denne gangen vekslet Tara og Daisy blikk, og Daisy sukket høylytt. Diskresjon var ikke en av Hectors sterke sider. Heldigvis var det ingen gjester innen hørevidde for øyeblikket. Daisy strakte seg over resepsjonsdisken etter bunken med uåpnet post, og sa:

«Pappa, jeg skal ta meg av dem. Vi tar dobbel takst for veganere. Og ikke kall dem Cross-farere eller Cross-bestøvere eller Mr. Og. Mrs. Moto-Cross, er det greit? De heter Cross-Calvert, og du skal værsågod være hyggelig mot dem!»

Tara var i ferd med å støvsugde trappen. Hun slapp taket i munnstykket.

«Hvem?» Med dundrende hjerte slo hun av støvsugeren og holdt den fast med foten på trinnet før den ramlet ned trappen og drepte noen. Kanskje hun hadde hørt feil? «Hva var det du sa at de het?»

«Moto-Cross-For-Fulle-Mugger,» svarte Hector gravalvorlig. «Og den dama trengte en panser-bh med skikkelig kryss i ryggen, det sier jeg deg! Med brede, solide stropper, forsterket strikk, og hele sulamitten.»

Hector var ikke særlig politisk korrekt heller, tenkte Daisy.

«Faren min, den inngrodde mannssjåvinisten,» sa hun og rullet med øynene. «Så rart at han aldri har giftet seg igjen!»

Tara prøvde seg på nytt. «Sa du Cross-Calvert?»

«Ja, det stemmer.» Daisy nikket åndsfraværende, med all oppmerksomheten sin festet på brevet hun nettopp hadde åpnet.

«Dominic Cross-Calvert?» Denne gangen hørte Tara sin egen stemme som om den ikke skulle ha kommet fra hennes munn.

«Dominic, det stemmer, det er det fyren heter.» Hector rettet seg opp, og sa nysgjerrig: «Så du kjenner ham altså?»

«Ja.» I Taras ører lød det ene ordet med ett som et ekteskapsløfte. For det var det du sa, ikke sant? Når du lovte å elske og ære ektemannen din i gode og onde dager, inntil døden skilte dere ad? Eller inneholdt vielsesritualet noe mer? For en idiot hun var! Menn syntes at hun var pen og festlig og morsom å være sammen med, og de var spesielt glade i det overdimensjonerte brystpartiet hennes, men ingen av dem hadde noensinne bedt henne om å gifte seg med dem.

«Ha! Se på det ansiktet!» utbrøt Hector. «Han er en av eksene dine, ikke sant? En stakkars fortapt sjel fra din syndige fortid. Kom an, fortell! Hvem slo opp med hvem?»

Tara erklærte, så utstudert overfladisk hun greide: «Jeg har ikke noen syndig fortid.» Hvilket åpenbart var en diger løgn. Desto verre var det at Hector visste det.

«Hvilket innebærer at det var han som slo opp med deg,» sa Hector triumferende. «Kjære vene, nå står jeg her fastnaglet av nysgjerrighet. Ja, sånn skal det være, sett fra deg den dumme støvsugeren og kom ned og fortell oss alt sammen.»

Hun vaklet. «Jeg skal liksom gjøre meg ferdig med trappen, da.»

Dette var både fordelen og ulempen ved Hector. Den uærbødige innstillingen hans til det å eie og drive et hotell gjorde at han var en drøm å arbeide for. På den annen side måtte jobben faktisk gjøres en gang. Og på den andre siden av det igjen, lengtet hun jo etter å finne ut mer om Dominic.

Hector gjorde en avfeiende bevegelse mot trappen. «Blås i rengjøringen, og la oss ta en drink! Daisy, blir du med og hører på dette?»

Daisy var fullstendig oppslukt av innholdet i brevet sitt. Hun hørte ikke etter. Ærlig talt, og hun kalte seg for venninne!

«Når skal han gifte seg?» spurte Tara.

«Om en to ukers tid. Tiende januar. Nittiseks gjester, tre med hveteallergi, to laktoseintolerante, sytten vegetarianere og –» Hector krøllet leppene i avsky – «en veganer.»

«Og denne jenta som han skal . . . ehm . . . gifte seg med?» Tara gjorde sitt absolutt beste for å virke liketil.

Hector, som ikke lot seg lure et øyeblikk, ødela alt sammen med å kaste hodet bakover og brøle av latter. «Hun heter Annabel. Stor jente, som jeg sa. Du og Daisy ville ha klart å skvise dere inn i brudekjolen hennes samtidig.»

Tara var så vant til Hectors tendens til å overdrive at hun gjettet seg til at Annabel følgelig var størrelse large med fyldige former. En svært yppig størrelse large.

«Ja, men er hun pen?» Ikke at hun overhodet kunne forestille seg at Dominic ville gifte seg med noen som ikke var det. Det ville ha vært langt under hans verdighet.

Hector la armen om Taras skuldre idet han førte henne med seg gjennom rommet og bort til baren. «Min kjæreste Tara, hun er ikke halvparten så pen som deg.»

Winter Wonderland ljomet i Daisys hode idet hun banet seg vei nedover hotellets innkjørsel. De hadde spilt den på radioen da hun våknet i morges, og hadde sittet fast i hjernen hennes siden. Men det gjorde ingenting, for hun elsket den sangen. Så julete og spretten at man umulig kunne høre på den uten å komme i bedre humør. Hvis det bare hadde kommet litt ekte snø for å matche den, ville det ha vært enda bedre, men du kunne ikke få alt her i livet. Og barfrost var også nydelig, tenkte Daisy lojalt. Særlig som nå, da solen strålte, og alt omkring henne glitret som i en av disse snøstorm-kulene som du plukker opp og rister på.

Selv uten snø så hotellet eventyrlig vakkert ut.

Daisy var nådd frem til enden av innkjørselen, hoppet over den honningfargede muren i Cotswold-kalkstein til høyre, og tok snarveien gjennom kirkegården. Det var ingen andre der da hun satte kursen for Stevens grav.

Mervyn Tucker, hvis kone var begravet ved siden av Steven, hadde satt igjen aluminiumsbøtten som han pleide å vanne plantene med på hennes gravsted. Daisy lånte den til å sitte på, og trakk konvolutten opp av den dype lommen på den mørkeblå fløyelskåpen. Det var ikke verdens mest behagelige bøtte, men hun foretrakk å sitte. Det virket på en måte vennligere.

«Hei, det er meg. Jeg har noen nyheter til deg.» Mens hun sa det, slo det Daisy at hadde noen sett på henne nå, ville de trodd at hun var blitt sprø. Sittende på en bøtte som var snudd opp-ned mens hun leste et brev høyt for en jordhaug. Men hvilken rolle spilte det, da? Hun var alene på kirkegården. Ingen kunne se henne, ingen kunne høre henne. Og dette var et brev som Steven burde få vite om.

Hun blåste varmt på fingrene for å tine dem opp, og ånden hennes var synlig i den iskalde luften. Daisy brettet ut det første av de to brevarkene som lå i konvolutten.

«Akkurat, da starter vi. Dette brevet kom i dag, fra en som heter Barney. Du ga ham en av nyrene dine, og operasjonen var helt og holdent vellykket. Tenk deg det! Han er tjuefem år, og du reddet livet hans. Her, nå skal jeg lese det for deg. Det begynner med «Kjære venn,» fordi han ikke vet navnet mitt. Han var nødt til å gi brevet til en koordinator, og hun har videresendt det til meg. Det er tydeligvis den måten de må gjøre slikt på nå, av sikkerhetsgrunner. Uansett – han sier altså:

«Kjære venn, jeg håper at du ikke har noe imot at jeg skriver til deg. Jeg kan ikke forestille meg hvor vanskelig det må ha vært å ta en slik avgjørelse som du gjorde på et så fryktelig tidspunkt av livet ditt. Men jeg ville så gjerne få takke deg fordi du ga meg et nytt liv. Uansett hvilke ord jeg velger å bruke, blir de utilstrekkelige – tusen takk må være årets groveste bagatellisering. Men hva kan jeg ellers si? Du er et vidunderlig menneske – og det er jeg sikker på at mannen din også var. Jeg håper bare at det å lese dette brevet kan hjelpe deg et stykke på vei med å godta det store tapet du er blitt påført. Du fortjener virkelig å finne lykken på nytt. Hvis du føler deg i stand til å skrive tilbake, via koordinatoren min, vil jeg bli veldig glad for å høre fra deg. Hvis ikke, forstår jeg det naturligvis svært godt. Hjertelig takk nok en gang, og de beste hilsener fra Barney.»

Taushet.

Da hun var ferdig med å lese høyt, strøk Daisy en hårlokk ut av øynene, og hvilte hånden mot Stevens hvite marmorgravsten.

«Det var det. Er ikke det et fantastisk brev? For ett år siden i dag døde du og ga Barney livet tilbake. Endelig gjorde du noe anstendig i livet ditt. Og han lyder som en søt og hyggelig fyr, synes du ikke? Jeg skal definitivt skrive tilbake og takke ham. Jeg lurer på hvor lang tid han brukte på å finne ut hva han skulle skrive – og han har pen håndskrift også. Svart blekk på kremhvitt papir av god kvalitet, og ingen stavefeil. Jeg er så glad for at han ikke skrev brevet på data eller med skrivemaskin, for det ville ikke ha vært det samme. Ikke i det hele tatt, jeg ville aldri . . .»

Daisy tidde brått, og hun sanset en bevegelse i utkanten av synsvidden. Noen sto ved kirkegårdsporten der borte til venstre, en person i lysende rød jakke. Hun var klar over at hun var blitt observert, men ville likevel ikke bli oppfattet som fullstendig sprø, så Daisy ble hvor hun var, og fortsatte å tie.

Metallkanten som stakk opp fra bøttebunnen var begynt å skjære inn i baken hennes. Hun motsto trangen til å vrikke og vri på seg, i tilfelle hun kom til å velte hele saken og ende på bakken.

Omsider, da hun så at personen ved porten ikke rørte seg, snudde Daisy hodet mot skikkelsen. Da hun forsto hvem det var, holdt hun på å falle av bøtten allikevel.

Likevel, det var tross alt ettårsdagen for Stevens død. Kanskje hun ikke burde være så overrasket.

Hun fikk summet seg ganske kjapt, og ropte høyt: «Det er greit, du kan bare komme.»

Boblejakken – bortsett fra at hun ikke hadde på seg noen boblejakke denne gangen – nølte. Men så begynte hun å tråkle seg forsiktig mellom gravsteinene. Det frosne gresset knitret under de flate skinnstøvlettene hennes. Under jakken hadde hun på seg sjokkrosa fleecegenser, hvite olabukser, et irrgrønt ullskjerf og blå strikkevanter. Og hun bar på en liten bukett hvite roser, innpakket i cellofan.

Vaktsomt skrittet hun bort til Daisy, og sa: «Hør her, jeg er lei for dette. Jeg kan godt gå min vei og komme tilbake senere, når . . .»

«Ikke bry deg om det, jeg er nesten ferdig her uansett. Du kan få overta plassen min om du vil.» Daisy løftet baken av bøtten – auu! – reiste seg opp, og gjorde tegn til at jenta kunne sette seg der. Full av nysgjerrighet smilte hun og sa: «Jeg kjenner deg igjen fra sykehuset. Jeg er Daisy.»

«Det vet jeg.» Jentas nese og kinn var rosa av kulde, og det så ikke ut som om hun likte seg. Ha, tenkte Daisy, vent til du prøver å sette deg på den bøtta!

«Jeg heter Mel,» sa hun til sist.

Daisy lurte på om de burde håndhilse, men hendene hennes var blitt så gode og varme inne i kåpelommene. Dessuten så det ikke ut som om jenta hadde særlig lyst til det.

«OK, jeg antar at dette kunne regnes som en ordentlig traumatisk sosial situasjon, men det behøver den faktisk ikke å være.» Nå som jenta var her, var Daisy interessert i å få vite litt mer om henne. «Jeg er sikker på at Steven fortalte deg at ekteskapet vårt var på nippet til å gå i stykker. Vel, 'på nippet' er ikke noe godt bilde, skal jeg være ærlig. 'I full gang med å gå i stykker' er vel riktigere sagt.» Hun gjorde sitt beste for å være vennlig, men det så ikke ut til å ha noen stor effekt.

«Jeg vet det,» sa Mel, og begynte å trekke den stive, knitrende cellofanen av rosebuketten. «Han ville skilles, men du nektet ham skilsmisse.»

Daisy glodde forvirret på jentas bøyde hode.

«Hva er det du sier?»

«Han ville gå fra deg,» gjentok Mel. «Men du ville ikke slippe taket i ham.»

«Å, nei. Jeg beklager, men det der er galt. Fullstendig, tvers igjennom galt.» Med et sett oppdaget Daisy at Steven fremdeles hadde evnen til å forbløffe henne. «Jeg var desperat etter å skilles! Jeg sa til ham at det var slutt mellom oss uken før jul. Det var da han fortalte meg at han hadde fått kreft.»

«Kreft?» Nå var det Mels tur til å se sjokkert ut. «Å, herregud, jeg ante ikke at han hadde kreft!»

«Vel, han hadde faktisk ikke det. Han løy for meg. Det var hans måte å presse meg til å bli hos ham på.» Daisy tvang seg til å forbli rolig. «Og vet du hva? Jeg falt for det – jeg gikk rett på limpinnen! Jeg tenkte at jeg ikke kunne gå fra ham da, at jeg umulig kunne la ham slite med noe sånt som det alene.» Hun tidde, og husket øyeblikket inne på dårlige nyheter-kontoret. «Bortsett fra at det ikke engang var sant.»

«Jeg tror deg ikke.» Mel var vinterblek, og hendene hennes skalv. «Han ville aldri gjøre noe sånt. Du finner på alt sammen.»

«Stol på meg. Hvis jeg skulle finne på en slik historie, ville jeg nok ha gjort den litt mer original,» parerte Daisy. «Det er jo en håpløs klisjé! Husker du i Østkantfolk, da Angie gjorde det der mot Dirty Den? Du skjønner, det var problemet med Steven. Han var en bløffmaker. Han sa til meg at den eneste sjansen til å bli frisk, var en eller annen slags ny kur de hadde funnet borte i Amerika. Han sa at den kostet tyve tusen pund, og ba meg låne ham pengene – hvilket i bunn og grunn betød å gi ham pengene, for Steven hadde ingen penger igjen selv. Gudene vet hva han hadde planlagt å gjøre med dem,» avsluttet hun med en skuldertrekning. «Rømme til Amerika sammen med deg, antagelig. Og komme tilbake seks måneder senere – mirakuløst nok kurert.»

Var hun grusom nå, som fortalte Mel dette? Desto viktigere: Trodde Mel på henne nå?

De kremhvite rosene lå tvers over gravstedet, fremdeles innpakket og urørte.

Mel sa langsomt: «Jeg vet ikke hva jeg skal tro lenger.» Hun hadde tårer i de grå øynene.

«Å, vær så snill. Unnskyld, jeg mente ikke å såre deg,» brast det ut av Daisy. «Men du må få vite hva slags menneske Steven egentlig var, hvordan han egentlig oppførte seg. Jeg hadde ingen anelse om at han hadde et forhold på si, men ekteskapet vårt var over uansett.»

«Det jeg ikke forstår,» sa Mel sakte, «er hvorfor han løy for meg. Vi elsket hverandre. Det vi ønsket mest av alt, var å være sammen. Hvis du ville gi ham skilsmisse, og det med glede, hvorfor ønsket han da å bli hos deg?»

Daisy, som for lengst hadde funnet ut av den gåten, pekte simpelthen over kirkegårdsmuren. På dalen, der elven slanget seg rundt de enorme, profesjonelt anlagte hagene, og omkranset hotellet som lå der så forførende, badet i vintersol. Det så ut som om noen hadde strødd perlesukker over det med raus hånd. Den syv meter høye, norske granen ved inngangen var pyntet med sølvglimtende lyslenker. Selve Manor House, der en del av bygningsmassen stammet fra 1400-tallet, så ut som det var klippet ut av en Ralph Lauren-reklame. Uken i forveien hadde en anmelder i en av søndagsavisene fremhevet det som et av Storbritannias herligste hoteller. Han hadde også nevnt at eieren var en av de mest livlige i hele bransjen, og hadde fortsatt med å beskrive Hector som en Basil Fawlty med bein i nesa, noe som antagelig ville skremme vekke trillioner av potensielle gjester, men en kan jo ikke tekkes alle.

«Se på det der,» sa Daisy enkelt. «Dette er grunnen til at Steven ville bli hos meg. Han likte livsstilen vår altfor godt.» Hun la ikke til at Steven aldri hadde hatt særlig sansen for å leve billig. Eller for å jobbe beinhardt.

«Problemet er bare at nå kan du si hva du vil om ham, og han kan ikke si noe som helst tilbake,» sa Mel og rynket pannen.

«Å, skjerp deg nå, tenk gjennom det én gang til! Hvis Steven virkelig hadde villet forlate meg, hvorfor gjorde han ikke det, da?» Daisy strøk utålmodig det lange, mørke håret bakover. «Jeg kunne ikke stanse ham, kunne jeg vel? Han var et voksent menneske. Jeg kunne ikke akkurat binde ham og stappe ham i kjelleren!»

Helt uventet sa Mel: «Ville du ha gitt ham de tyve tusen pundene?»

Daisy trakk på skuldrene. «Jeg antar det. Han var jo fremdeles ektemannen min. Jeg kunne ikke akkurat si: 'Å, har du fått kreft? Så grusomt, da, men jeg kan dessverre ikke avse noen kontanter akkurat nå, for jeg hadde nettopp bestemt meg for å kjøpe ny bil.'»

Mel stirret ufravendt på henne. «Elsket du ham?»

Tatt i betraktning at de var så godt som fremmede for hverandre, hadde de en forbløffende åpen samtale, tenkte Daisy.

Hun ristet på hodet. «Nei, ikke på slutten.»

«Så hvorfor er du her og besøker graven hans da?» Mel snakket i en lett utfordrende tone. «Jeg så at du satt og snakket med ham nå nettopp.»

Daisys fingre strøk over brevet i lommen. Først hadde hun et par spørsmål til hun ville ha svar på.

«Det skal jeg straks fortelle deg. Elsket du Steven?»

Mel sendte henne et medlidende blikk. «Selvsagt gjorde jeg det. Hvorfor skulle jeg ellers være her nå? Og jeg tok med blomster til ham.» De grå øynene hennes glitret da hun la til, i en spiss tone: «Hvilket er mer enn du noensinne har gjort.»

«Noensinne har gjort? Så du har altså vært her før?» Daisy holdt på å spørre om hun kom dit ofte, men tidde.

«Jeg kommer hit hver eneste uke. Det er fullt lovlig,» la hun hurtig til, med et blaff av trass. «Du kan ikke hindre meg i det.»

«Jeg sa ikke at jeg hadde tenkt å hindre deg.» Himmel, så hårsår hun var! «På en rar måte er det fint å vite at han har noen som besøker ham. Hvor gammel er du?» sa Daisy, og skiftet raskt tema. Der ser du, jeg kan også stille personlige spørsmål.

«Tjueseks,» sa Mel stivt.

Hmm. Eldre enn hun så ut til. Med skolejentesveisen og den søre, lille knoppemunnen hadde Daisy gjettet tjueén eller tjueto.

«Så du var altså tjuefem da du innlot deg på en affære med en annen kvinnes mann? Ingen skrupler med hensyn til det?»

Mels hender var like røde som nesen hennes da hun begynte å ordne rosene i steinvasen med klønete bevegelser. Frosten i gresset begynte å smelte inn i de hvite bukseknærne hennes.

«Jeg syntes synd på ham. Han sa at han var fanget i et kjærlighetsløst ekteskap – hvilket viste seg å være sant – og at du var . . . vel . . .»

«La meg gjette? Verdens verste heks?» Noe så typisk, tenkte Daisy. Hun kunne se alt sammen tydelig for seg i hodet. Ingen kunne lyve og sjarmere seg gjennom livet bedre og mer overbevisende enn Steven hadde gjort. «Faktisk er jeg ikke det. Jeg er veldig hyggelig. Ikke at jeg forventer at du skal tro meg, men jeg er det.»

Mel så opp. «Du gjorde én hyggelig ting. Sa til sykepleiersken at hun skulle slippe meg inn på intensivavdelingen. Det betød utrolig mye for meg. Jeg kunne nesten ikke tro at du hadde gjort det.»

Daisy smilte flyktig. «Ja, der ser du. Som jeg sa, så er jeg faktisk et vanvittig nydelig menneske.»

Mel var for anspent til å smile tilbake. Hun sa: «Steven sa også at du var svært selvopptatt. Ikke akkurat noen beskjeden rose.»

«Beskjedne roser kan ikke drive hoteller. Og når jeg snakker om hoteller, er det på tide at jeg kommer meg tilbake.» Hun så på klokken sin, og la samtidig merke til at Mel også så på den – ja, det var en Cartier, og nei, det var ikke en billig etterligning. «Før jeg går, er det noe du kanskje har lyst til å se,» sa Daisy.

Mel tok imot konvolutten, og ristet ut de to arkene. Fingrene hennes var synlig numne av kulde, men hun foldet dem ut og begynte å lese, først oversendelsesbrevet fra koordinatoren, og deretter det som var fra Barney.

Hun hadde bare lest de første par linjene av det andre arket, men brydde seg ikke om å lese hele brevet. I stedet stappet hun begge opp i konvolutten igjen, og dyttet det inn i hendene på Daisy.

«Hjalp det deg ikke?» Daisy rynket pannen, helt forferdet. Dette var ikke den reaksjonen hun hadde ventet seg.

«Hvorfor skulle det hjelpe?»

«Men jeg synes det er så fantastisk! Det var derfor jeg måtte komme hit og fortelle det til Steven. Han gjorde en god gjerning. Takket være ham, fikk denne gutten livet sitt tilbake.»

«Men han er en helt fremmed.» Sinte tårer spratt frem i Mels øyne. «Jeg bryr meg ikke om ham. Jeg ville heller hatt Steven tilbake i live. Jeg vil at han skal få livet sitt tilbake, ikke en eller annen gutt jeg ikke engang kjenner.»