Jill Mansell

Ingen som deg

Oversatt av Ina Bakke

Til Charlotte Ash.

Og med stor takk til hennes mann, Ian,

for å ha gitt så raus støtte til Bliss.

Kapittel 1

Hvis det var sympati hun var ute etter, burde Ginny Holland ha visst at hun var kommet til feil sted. Men det var grytidlig om morgenen en klar, men stormfull lørdag i oktober, og alternativene hennes var begrenset.

Dessuten var det like over veien for huset hennes, og det var jo beleilig.

«Jeg kan ikke beskrive hvordan det føles.» Hun knyttet neven og holdt den mot brystet mens hun ristet frustrert på hodet. «Det er bare så … så …»

«Jeg vet nøyaktig hva det er. Fugleredesyndrom,» sa Carla.

Ginny skar en grimase, for det var så smertelig innlysende at Carla ikke hadde barn selv. «Fugleredesyndrom kunne vært en beskrivelse av håret mitt. Det jeg lider av er tomt rede-syndrom. Redet mitt er tomt, ungen min har fløyet sin vei og jeg føler meg helt tom inni meg som … som et billig påskeegg.»

«Vel, jeg synes du er helt sprø.» Carla var opptatt med å ta noen heftige situps. De nakne føttene var stukket innunder kanten på den kremfargede skinnsofaen, og håret svingte frem og tilbake. «Jem har flyttet hjemmefra for å begynne på universitetet. Du er fri igjen. Du burde komme deg ut og feire. Og dessuten,» la hun til som en slags ettertanke, «så er ikke Cadburys kremfylte egg tomme, de er fulle av gugge.»

«I motsetning til deg,» påpekte Ginny. «Du er fullstendig hjerteløs.»

«Og du er trettiåtte, ikke sytti.» Nå som hun var ferdig med sine fem millioner situps, løftet Carla bena opp i luften og begynte å sykle i et rasende tempo uten å stanse opp et sekund. «Jeg er ett år eldre enn deg, og se på meg, jeg har det aldeles strålende! Jeg er i tipp topp form, menn kan ikke motstå meg, og sex har aldri vært bedre. Jeg er en kvinne i min beste alder. Og det er du også.»

Ginny visste jo at livet hennes ikke var over, selvsagt gjorde hun det, men det at Jem hadde flyttet hjemmefra hadde virkelig slått henne ut. Hun hadde alltid vært så fornøyd og travel frem til nå, alltid opptatt med et eller annet, så dette var en helt ny erfaring for henne. Og det hjalp ikke akkurat at det skjedde nå som vinteren nærmet seg. Mesteparten av jobbene i Portsilver var sesongbaserte, og de siste seks månedene hadde hun jobbet på en travel kafé nede ved strandpromenaden. Men nå var turistene reist hjem, Jem var i Bristol, og Ginny oppdaget at hun hadde mer fritid enn hun var vant til. Og bare for å gjøre vondt verre, hadde to av venninnene hennes flyttet den siste måneden, yndlingsvinbaren hennes var blitt kjøpt opp og gjort om til et bråkete paradis for mindreårige rusbrusdrikkere, og dansekurset i latinamerikansk dans som hun hadde likt så godt, fikk en brå slutt da danselæreren gled under en samba og knakk hoften. Alt i alt hadde det ikke akkurat vært tidenes beste oktober. Og når det gjaldt Carlas kommentar om at hun var en kvinne i sin beste alder … vel, det var på grensen til å bryte markedsføringsloven.

Ginny så på speilbildet av seg selv i Carlas skinnende, ekstravagante venetianske speil og blåste bort en lokk av den altfor lange luggen som falt ned i øynene på henne. Det tidligere nevnte fuglereiret var langt og blondt, med uregjerlige krøller som la seg som de selv ville. Noen ganger oppførte det seg bra og andre ganger ikke, men uansett hadde hun ingen kontroll over det. Når det gjaldt ansiktet, var hun ikke akkurat en skrukkete gammel sviske – om ikke annet, så visste Ginny at hun så ung ut for alderen – men i ukebladenes glansede verden var det alltid rom for forbedringer. Det ville vært fantastisk å være like chic, velstelt og ubesværet femme-fatale-aktig som Carla, men det var bare å innse det; hun ville aldri klare å legge den samme innsatsen i det.

«Du må ta deg sammen.» Carla avsluttet luftsyklingen og var utrolig nok ikke engang blitt rød i kinnene. «Opp med humøret, kom deg ut og ha det litt moro.»

«Jeg sier bare at jeg savner Jem.» Ginny hatet å føle seg sånn som dette. Hun hadde aldri vært klengete i hele sitt liv og bare tanken var like skremmende som at hun plutselig skulle utvikle en hang til å gå med korte ballongskjørt.

«Hun ville ønsket at du skulle ha det moro,» sa Carla forstandig.

«Jeg vet det.» Ginny dro i en løs tråd på genserermet. «Men jeg vil jo bare treffe henne.»

«Ja vel. Dra da. Hvis det er det du vil. Hvis du tror Jem ikke vil ha noe imot det.» Carla kom seg grasiøst på bena og sjekket automatisk det skinnende, serumbehandlede håret i det venetianske speilet – ja da, fortsatt perfekt. «Du har laget hull i ermet, forresten.»

Ginny ga blaffen. Det var en gammel, slitt genser uansett. Det viktigste var at hun hadde oppnådd det hun var kommet for. «Ja, det skal jeg gjøre.»

«Gjøre hva da?»

«Jeg kjører opp til Bristol for å besøke Jem. Det er en strålende idé!»

«Nå? Bør du ikke ringe henne først? Hun er tross alt atten,» sa Carla. «Hun kan være opptatt med en rekke usømmelige ting.»

For å gjøre Carla til lags, sa Ginny: «Greit, jeg skal ringe henne. Ha en fin helg. Vi sees i morgen kveld når jeg kommer tilbake.»

«Jeg har alltid en fin helg.» Carla klappet seg på den flate, brune magen. «Jeg er jo en kvinne i min beste alder, ikke sant?» Med et tilfreds smil la hun til: «Dessuten kommer Robbie innom.»

Robbie var den siste i en rekke utskiftbare kjekkaser som Carla likte for deres veltrente kropper, flagrende hår og … vel, visse andre kroppsdeler som slett ikke flagret. Noe fast forhold var det siste hun var ute etter.

«Ja vel, da drar jeg.» Ginny ga henne en klem.

«Hils Jem fra meg. Og kjør forsiktig på motorveien.»

«Det skal jeg.»

Idet Ginny skulle til å lukke døren bak seg, sa Carla: «Og ikke glem å ringe først. Det er ikke sikkert hun blir glad for å se deg.»

Herregud, bestevenninner kunne være så brutale. Om Ginny ikke hadde vært så oppspilt, ville hun kanskje blitt fornærmet.

Men sånn var Carla. Hun var ikke mor selv, så hvordan kunne hun skjønne dette?

«Mamma! Utrolig! Så fantastisk at du er her!» Jem lyste opp, hev seg i morens armer som et missil, og klemte henne så hardt at hun nesten ikke fikk puste.

Ja, den var bra. Eller hva med:

«Mamma! Herregud, dette er verdens beste overraskelse! Du aner ikke hvor mye jeg har savnet deg …»

Huff, hun måtte ikke få seg selv til å grine. Ginny tvang seg selv til å glemme de overstrømmende scenarioene fantasien hennes hadde manet frem og blunket hardt for å konsentrere seg om veien foran seg. Turen fra Portsilver nord i Cornwall og opp til Bristol tok tre og en halv time, og så langt lå de an til å komme frem klokken ett. Heldigvis var det ingenting Bellamy likte bedre enn en lang biltur, så han lå fornøyd i baksetet med lukkede øyne og tungen ut av munnen. Hver gang Ginny sa med oppspilt stemme: «Hvem skal vi besøke, Bellamy? Hva? Vi skal besøke Jem!» åpnet han øynene og logret med halen.

Hvis Ginny hadde hatt hale, ville hun også logret.

Det var tre uker siden Jem hadde flyttet hjemmefra. Ginny hadde forberedt seg på det verste, men det hadde ikke vært på langt nær nok. Det verkende tomrommet som Jem en gang hadde fylt, var en million ganger verre enn hun hadde forestilt seg. Datteren hennes var den viktigste personen i livet hennes, så enkelt var det.

Mens hun kjørte mot Bristol, tenkte Ginny tilbake på noen av de lykkeligste minnene. Da hun giftet seg med Gavin Holland på attenårsdagen … vel, det var kanskje et feiltrinn, men hvordan kunne hun angre på det når de i fellesskap hadde skapt Jem?

Fødselen – da hun peste seg gjennom stadig mer smertefulle rier og truet med å slå tennene til Gavin ned i magen på ham da han hadde klagende hadde sagt: «Au, kan du la være å klemme hånden min så hardt? Det gjør vondt.»

Da hun til slutt holdt Jem i armene og hulket ukontrollert, fordi den kjærligheten hun følte for henne var så mye mer overveldende enn hun hadde forestilt seg, spesielt med tanke på at den sprellende skapningen hun hold i armene var dekket av blod og gørr og slim.

Og senere, små sjøstjernefingrer som famlet i luften … det første magiske smilet … første skoledag («mammaaaa, ikke gå fraaa meg!») … og den lamslåtte panikken i Jems ansikt etter at hun hadde postet brevet til julenissen, for hva om han blandet henne sammen med den andre Jemima, hun med utstående ører og briller i miss Carters klasse?

Akk ja, det hadde vært så mange perfekte øyeblikk. Ginny smilte bredere og bredere etter hvert som de dukket opp i hukommelsen. Hun og Gavin var blitt separert da Jem var ni, og det hadde vært trist, selvsagt hadde det det, men det var ikke verdens undergang. Gavin hadde vist seg ikke å være den trofaste typen som slo seg til ro. Men han hadde alltid vært en kjærlig far, og han hadde aldri sviktet Jem. Jem, på sin side, hadde kommet seg gjennom foreldrenes separasjon og påfølgende skilsmisse uten problemer og tatt alle de uunngåelige endringene på strak arm.

Fra da av hadde Ginny og Jem vært uatskillelige, så nær som en mor og datter kunne være. Ikke engang den fæle puberteten hadde klart å ødelegge forholdet deres, og Ginny visste at hun hadde sluppet lett unna. Mens andre tenåringer ble opprørske og furtne og smelte med dørene så de gikk av hengslene, hadde Jem beholdt evnen til å le av seg selv og aldri mistet sitt muntre, optimistiske vesen. Det hadde alltid vært de to mot resten av verden.

I samme øyeblikk kjente Ginny en våt snute mot armen da Bellamy stakk hodet ut mellom forsetene og slikket henne på albuen.

«Å, beklager, vennen min. Hva tenkte jeg på?» Ginny konsentrerte seg om veien foran seg og klødde ham unnskyldende bak ørene. «Hvordan kunne jeg glemme deg? Oss tre mot resten av verden.»

Det var lite trafikk på motorveien, og da klokken var ti på ett, var Ginny like i utkanten av Bristol. Jem hadde ikke vært spesielt lysten på å flytte inn i et av studenthjemmene. I stedet hadde hun ringt rundt til lokale eiendomsformidlere, arrangert en dag med visninger i september og bestemt seg for en leilighet i Clifton som hun skulle dele med to andre studenter. Det var her Ginny hadde hjulpet henne å bære tingene sine ut av bilen tre uker tidligere, før de to andre studentene hadde flyttet inn.

Nå krysset hun kalksteinsåsene The Downs i retning Whiteladies Road. Beliggenheten til Jems leilighet i Pembroke Road var brent inn på netthinnen hennes og dro henne mot seg som en usynlig navlestreng.

Huff, nå så hun for seg et litt ekkelt bilde. Kanskje ikke. Åh, det så ut som en spennende meksikansk restaurant til venstre der. Kanskje hun og Jem kunne prøve den ut i kveld. Og hvis bofellene til Jem ville bli med dem … Vel, jo flere, jo bedre. Mens hun blinket til høyre og svingte inn på Apsley Road, så Ginny for seg at alle sammen satt og lo i den summende restauranten rundt et bord fullt av tallerkener og flasker med iskaldt øl mens de andre sa: «Du er så heldig, Jem. Skulle ønske min mor var like festlig som din!»

Oi da, se opp for den bussen!

Kapittel 2

Leiligheten lå i andre etasje av det som en gang hadde vært et femetasjes georgiansk hus. Ginny ventet til Bellamy diskré hadde gjort sitt fornødne på et tre i forhagen før hun ringte på. Nå var de her, og Jem ville snart få sitt livs overraskels–

«Ja?»

«Hei. Du må være Rupert!» Ginny prøvde å ikke være så altfor overstrømmende mot samboeren Jem hadde fortalt henne om. «Eh … er Jem her?»

«Nei.» Rupert holdt inne et øyeblikk. «Og du er?»

«Jeg er moren hennes! Og dette er Bellamy, hunden til Jem. Så dumt at jeg ikke tenkte på at hun kunne være ute. Jeg ringte et par ganger, men telefonen hennes var avslått, så jeg trodde bare hun sov lenge. Vet du hvor hun er?»

Rupert, som hadde på seg et par hvite boksershorts og ingenting annet, var slank og solbrun. Han skalv litt da et kaldt vindpust traff ham midt i brystet. «Hun jobber formiddagsskiftet på puben. Elleve til to, eller noe sånt.»

Formiddagsskift? Pub? Ginny kastet et blikk på klokken og sa: «Hvilken pub?»

«Aner ikke.» Rupert trakk på skuldrene. «Hun har sagt det, men jeg fulgte ikke med. Et sted i Clifton, tror jeg.»

Siden det var en million puber i Clifton, hjalp ikke det noe særlig. «Vel, tror du jeg kan komme inn og vente?»

Han så ikke spesielt begeistret ut, men sa: «Joa, klart det. Men det er ganske rotete.»

Rupert overdrev ikke. Oppe i stuen var det lysegrønne gulvteppet dekket av skitne tallerkener og tomme kopper. Ei jente med eksotisk utseende og mørkt, kort hår lå på sofaen og spiste Coco Pops mens hun så en svart-hvitt-film på tv.

«Hallo!» Ginny sendte henne et stort smil. «Du må være Lucy.»

Jenta glippet med øynene. «Nei, jeg heter Caro.»

«Caro er kjæresten min.» Rupert pekte på Ginny mens han gikk ut på kjøkkenet. «Moren til Jem er kommet for å besøke henne.»

Ginny lurte på om hun burde håndhilse eller om det bare ville være teit. Caro tok en munnfull Coco Pops og mumlet: «Hei.»

Okay, antagelig veldig teit.

«Og dette er Bellamy.» Takk og lov for hunden, den perfekte isbryteren.

«Ja vel.» Caro nikket og slikket av skjeen sin.

Uff da.

«Ja ha. Går du også på universitetet?» Ingen hadde bedt henne sette seg, så Ginny ble stående.

«Ja.» Caro slapp den tomme skålen ned på gulvet, reiste seg og gikk ut på kjøkkenet.

Ginny hørte lav mumling og dempet latter og følte seg stadig mer beklemt. Like etter stakk Rupert hodet ut døren. «Vil du ha en kopp te?»

«Ja takk, det hadde vært deilig!» Okay, slutt med det der, slutt å snakke i utropstegn. «Med melk, er du snill. Og én sukkerbit.»

«Eh… Jeg tror ikke vi har sukker.»

Ginny svarte: «Ikke noe problem. Jeg tar bare et glass vann i stedet.»

Rupert rynket pannen og klødde seg i hodet. «Jeg tror vi er tom for vann også.»

Spøkte han? Eller var dette deres måte å bli kvitt henne på?

«Hvis ikke du drikker vann fra kranen, da,» sa Rupert.

Jøss, skal si han var fin på det.

«Vann fra kranen går helt fint,» sa Ginny.

Han skar en grimase. «Vel, heller deg enn meg.»

«Bare overhør ham,» sa en stemme bak Ginny. «Rupert drikker bare gullbelagt vann. Hei, jeg er Lucy. Og jeg har sett bildene på rommet til Jem, så jeg vet at du er moren hennes. Hyggelig å hilse på deg.»

Ja, nå begynte det å ligne på noe. Lucy var høy og slank, mørkhudet og vakker. Og enda bedre; hun smilte faktisk. Ginny ble så glad at hun nesten inviterte henne ut på middag på flekken. I løpet av minutter hadde Lucy ryddet bort flere favner med tallerkener, slengt en bunke blader bak sofaen og installert Ginny i den beste stolen som en dronning.

«Jem fikk jobben i går. Hun har sitt første skift i dag. Litt ekstra lommepenger er jo alltid greit å ha, ikke sant?» Lucy var pratsom og vennlig, den beste bofellen en mor kunne ønske seg for datteren. Etter å ha gjort stort vesen ut av Bellamy, kom hun med en skål med vann til ham og ba med en alvorlig mine om unnskyldning for at det bare kom fra kranen.

Rupert og Caro holdt seg ute på kjøkkenet der de spilte musikk. Etter en stund kom Rupert inn igjen og gjorde et ganske håpløst forsøk på å stryke en skjorte i hjørnet av stuen der strykebrettet sto.

«Jeg kan godt gjøre det for deg,» sa Ginny i et forsøk på å få ham til å like henne.

Rupert så ut som han moret seg. «Nei takk, jeg klarer det, jeg.»

«Jem har aldri vært spesielt glad i å stryke. Jeg tør vedde på at hun har en hel haug med klær som trenger å strykes. Når jeg først er her, kan jeg jo like godt begynne på noe av det.»

«Hvis jeg hadde bedt moren min stryke noe for meg,» sa Lucy med et smil, «ville hun kalt meg en latsabb og bedt meg gjøre det selv.»

Rommet til Jem var rotete, men rent. Ginny ble rent varm om hjertet da hun så alle de kjente detaljene, de glade familiebildene på korktavlen, klærne, bøkene og CD-ene som lå overalt, de tomme colaboksene og chipsposene som veltet ut av papirkurven. Hun klarte ikke å la være, men redde raskt opp sengen og hang klærne som lå slengt omkring inn i skapet. Dette måtte være den nye toppen Jem hadde kjøpt på Oasis. Huff, det var kommet en fettflekk på benet til yndlingsjeansene hennes. De måtte legges i bløt hvis hun skulle få den bort. Og var det neglelakk på–

Det smalt i ytterdøren, og Ginny stivnet til da det gikk opp for henne at hun klamret seg til datterens dongeribukser som en innbruddstyv. Hun slengte den raskt fra seg på sengen og hastet ut av rommet samtidig som Bellamy begynte å gjø. Hun kom inn i stuen akkurat tidsnok til å se Jem og Bellamy hilse ekstatisk på hverandre med en voldsom omfavnelse.

«Jeg kan ikke tro det. Mamma, hva gjør du her?» Jem kikket opp på henne mens Bellamy frydefullt slikket henne i ansiktet.

«Moren din har kjørt hele veien opp hit for å besøke deg,» sa Rupert slepende. Ginny fikk med seg blikket han sendte Jem, som åpenbart skulle uttrykke hva han mente om mødre som kjørte hundrevis av kilometer for å avlegge døtrene sine et impulsbesøk.

Sjokkert sa Jem: «Mamma, da.»

«Nei, jeg har ikke det,» falt det ut av Ginny. «Helledussen, selvfølgelig har jeg ikke det! Vi er på vei til Bath, og jeg tenkte det ville være morsomt å stikke innom og si hei.»

«Å ja? Men det er jo strålende!» Jem slapp endelig taket om Bellamy og ga moren en klem. Ginny strøk datteren over det lyse håret med de rosa stripene. Det ble ikke helt den store gjenforeningen hun hadde sett for seg med Rupert, Caro og Lucy som tilskuere, og hjernen gikk på høygir mens hun prøvde å komme på et svar på det spørsmålet Jem snart kom til å stille henne. Men hun var i det minste her. Det var da bedre enn ingenting.

Å, hun hadde savnet henne sånn.

«Bath?» Jem tok et skritt bakover mens hun hold henne på en armlengdes avstand og så forundret ut. «Hva skal du i Bath?»

Aaargh, jeg har ingen anelse!

«Jeg skal besøke en venninne,» sa Ginny.

Tenk fort!

«Men du kjenner vel ingen i Bath?»

Jeg vet det, jeg vet det!

«Der tar du feil, ser du,» sa Ginny muntert. «Har du aldri hørt meg snakke om Theresa Trott?»

Jem ristet på hodet. «Hvem er det?»

«Vi gikk på skolen sammen, vennen min. Jeg var innom den siden på Internett, ’Gjenforente Venner’, la igjen e-postadressen min, og før jeg visste ordet av det, hadde Theresa sendt meg en e-post. Hun bor i Bath nå. Da hun inviterte meg på besøk, tenkte jeg at jeg ikke kunne kjøre forbi her på veien dit uten å stikke innom, det ville jo vært uhøflig av meg. Så her er vi!»

«Det er jeg glad for!» Jem ga henne en klem til. «Det er så godt å se deg igjen. Ja, begge to.»

«Moren din skulle til å stryke klærne dine,» sa Rupert. Det rykket i munnvikene hans.

Jem lo. «Å, mamma!»

Ginny bestemte seg for at hun hatet ham, og nå slappet hun såpass av at hun kunne ta igjen, så hun møtte blikket til Rupert og sa: «Har aldri moren din strøket noe for deg?»

«Nei.» Han trakk på skuldrene. «Men det er kanskje fordi hun er død.»

Faen. Faen!

Rrrrringggg, sa dørklokken.

«Det er like greit at du åpner, Jem,» sa Rupert med slepende stemme. «Det er sikkert faren din.»

Jem gliste og skar en grimase mot Rupert før hun løp ned trappen for å åpne. Hun kom tilbake med en tynn, mørkøyd gutt på slep.

«Lucy, det er Davy Stokes.»

Lucy var i ferd med å dra den grå genseren sin over hodet. Mens hun dro ned den grønne T-skjorten hun hadde under, sa hun: «Hei, Davy. Går det bra? Jeg skulle akkurat til å hoppe i dusjen.»

Ginny hørte Rupert hviske til Caro: «Han har nok lyst til å hoppe i dusjen sammen med henne.»

«Beklager.» Davy, som hadde langt, mørkt hår, holdt en bok i hendene. «Men siden jeg hadde lovet å låne deg denne, ville jeg bare stikke innom med den.»

«Hva da? Å ja, diktene til John Donne. Så fint. Takk.» Lucy tok imot boken og smilte til ham. «Det var veldig snilt av deg.»

Davy rødmet og sa: «Du kommer til å like dem. Øh … Jeg lurte på en ting, det er pub quiz på The Bear i ettermiddag. Jeg lurte på om du kanskje ville, øh, bli med?»

Rupert flirte åpenlyst nå. Ginny fikk lyst til å kaste noe tungt på ham.

«Takk for tilbudet, Davy, men jeg kan ikke. Jeg og Jem skal på fest. Og vi må faktisk få opp farten hvis vi ikke vil komme for sent. Vi skal treffe de andre klokken tre.»

Klokken tre? Den var halv tre allerede. Ginny lurte på om Lucy løy for å skåne følelsene til Davy.

«Okay. Vel, kanskje en annen gang. Ha det.» Davy så seg sjenert rundt i rommet samtidig som han rygget bakover mot døren.

«La meg følge deg ut,» sa Rupert.

Da han kom tilbake like etterpå, gliste han bredt. «Du har visst fått deg en beundrer.»

«Ikke gjør narr av ham,» sa Lucy. «Davy er okay.»

«Bortsett fra at han ikke har noen venner og fortsatt bor hjemme hos moren sin.»

«Hva er det for en fest dere er invitert på?» Ginny snakket med sin blideste, muntreste stemme og så bort på Jem, som hun hadde kjørt i tre og en halv time for å treffe.

«Det er bursdagen til Zelda. Hun tar samme fag som oss,» forklarte Jem. «Vi skal begynne kvelden på en cocktailbar i Park Street. Jeg må gjøre meg klar. Når må du være i Bath?»

«Å, det må ikke skje akkurat nå. Jeg kan kjøre dere til den baren hvis du vil.»

«Takk, mamma, men det trenger du ikke. Mya skal kjøre, og vi skal hente noen andre venner på veien.»

«Jem?» De hørte stemmen til Lucy inne fra rommet til Jem. «Den svarte toppen du sa jeg kunne låne, er ikke her.»

«Jo da! Den ligger på gulvet ved siden av CD-spilleren.»

«Det eneste som befinner seg på gulvet, er gulvteppet.» Lucy stakk hodet ut døren og sa: «Alle klærne dine er faktisk borte.»

«De henger i skapet,» sa Ginny unnskyldende. «Jeg hengte dem opp.»

Rupert lot til å more seg kongelig over dette.

«Å, mamma.» Jem ristet på hodet. «Det neste blir vel at du rer opp sengen min.»

Lucy gliste. «Hun har gjort det også.»

«Hun sjekket nok lakenet,» mumlet Rupert hørbart i øret på Caro.

«Da får vi vel overlate dere til dere selv.» Ginny innså at jentene hadde mindre enn ti minutter å gjøre seg klare på, og at hun bare var i veien, så hun knipset med fingrene mot Bellamy. «Og dere også,» sa hun og viftet vennlig med pekefingeren mot Rupert og Caro, for enten hun likte det eller ikke, var de nå en del av livet til Jem.

«Så utrolig dårlig timing,» sa Jem. «Jeg har bare sett deg i to minutter, og så drar du igjen.»

Ginny klarte å presse frem et bekymringsløst smil. Der røyk planen om å tilbringe helgen sammen med det mennesket hun var mest glad i av alle i hele verden. «Jeg ringer deg om noen dager. Ha det, vennen. Kom igjen, Bellamy, si ha det til Jem.»

Utenfor var det begynt å regne. Da hun kjørte av gårde, mens hun vinket muntert til Jem som sto på trammen, kjente Ginny at det begynte å snøre seg igjen i halsen. Da hun nådde Whiteladies Road var skuffelsen og fortvilelsen så overveldende at hun ikke våget å kjøre videre. Ginny svingte brått inn til siden mens hun strevde for å holde tårene unna og grep så hardt rundt rattet at det var rart det ikke gikk i to. Urettferdig, så urettferdig, det er bare så …

Med et rykk skjønte hun at hun ble iakttatt. Hun snudde seg og møtte det spørrende blikket til Davy Stoke. I det korte sekundet som fulgte, gikk det opp for henne at hun hadde svingt inn på et busstopp. Det var en iskald, regntung ettermiddag, og ut fra Davys ansiktsuttrykk å dømme, trodde han at hun hadde stanset for å tilby ham skyss.

Strålende.

Men det var for sent å kjøre videre nå. Og hun var i det minste ikke oppløst i tårer. Da hun rullet ned vinduet på passasjersiden og lente seg over, skrudde Ginny opp den stemmen igjen og sa muntert: «Hallo! Du blir jo kliss våt! Vil du ikke la meg gi deg skyss?»

Han var jo på en måte en venn av datteren. Hun var moren til ei jente han på en måte var venn med. På samme måte som hun følte seg forpliktet til å tilby ham skyss, innså Ginny at Davy nå følte seg forpliktet til å takke ja. Han så litt flau ut og sa: «Er Henbury en omvei for deg?»

Ginny hadde aldri hørt om Henbury, men hva var vel noen kilometer til når hun hadde kjørt over 30 mil opp hit, og hadde like mange mil å se frem til på tilbaketuren?

«Ikke noe problem. Men du må dirigere meg. Og ikke bry deg hvis Bellamy slikker deg i øret. Han vil bare være snill.»

«Jeg liker hunder. Hei, bisken.» Da han hadde kløvet inn i bilen og festet setebeltet, strøk Davy det lange mørke håret bort fra øynene og sa: «Kan jeg stille deg et spørsmål?»

«Hva som helst.» Æsj, så lenge det ikke har med prevensjon å gjøre.

«Snakket de om meg etter at jeg hadde gått?»

Ginny nølte et øyeblikk. «Nei.»

Han smilte kort. «Du bør ikke nøle. Det betyr ja. Tror de jeg er forelsket i Lucy?»

«Mmm, kanskje,» sa Ginny nølende. «Hvordan det? Er du ikke det?»

«Jo, selvfølgelig. Hun er nydelig. Men jeg vet at det aldri kommer til å bli noe mellom oss. Jeg vet at jeg ikke er hennes type.» Litt mismodig sa Davy: «Jeg hadde håpet å omvende henne ved hjelp av den tørre humoren min, litt sånn som Paul Merton, ikke sant? Problemet er at hver gang jeg ser Lucy, forsvinner all humor ut vinduet. Jeg blir en tåpelig dust i stedet.»

Stakkars. Ginny ble rørt av hvor oppriktig han var. «Du får ta tiden til hjelp,» sa hun trøstende. «Alle blir litt målbundne i starten.»

«Hun er uansett uoppnåelig for meg, om jeg skal være helt ærlig. Du kommer vel ikke til å si noe til henne om dette? Kan det bli mellom oss?» spurte Davy. «Jeg har dummet meg ut nok som det er.»

«Jeg skal ikke si et pip.»

«Lover du?»

«Jeg lover. Men skal jeg betro deg noe? Jeg var ikke spesielt begeistret for han der Rupert.»

Overleppen til Davy krøllet seg i avsky. «Rupert er en dust og en drittsekk. Beklager, men han er det. Han ser ned på alle. Kjør rett frem i denne rundkjøringen.»

«Og du bor fortsatt hjemme, tror jeg noen nevnte.» Heldige foreldre, tenkte Ginny mens hun fulgte skiltene til Henbury.

«Hos mamma. Pappa stakk for mange år siden. Mamma ville ikke at jeg skulle flytte ut,» sa Davy, «så jeg søkte bare her i Bristol. Like bra jeg har et sted å bo, ellers hadde jeg hatt problemer.»

Moren hans var så heldig. Hun hadde bedt sønnen bli boende, og han hadde blitt. Så enkelt, tenkte Ginny. Hvorfor hadde ikke hun tenkt på det?

«Kanskje hun ombestemmer seg. Kanskje Rupert flytter ut så du kan overta hans rom.» Ginny fleipet bare, men hadde det ikke vært flott om det skjedde?

«Rupert kommer neppe til å flytte,» sa Davy, «siden det er hans leilighet.»

«Er det det?» Det hadde hun ikke vært klar over. «Jeg trodde de leide alle sammen.»

Davy ristet på hodet. «Faren til Rupert kjøpte leiligheten til ham så han kunne bo der mens han gikk på universitetet.»

«Å. Vel, det virker jo fornuftig, antar jeg. Hvis man har råd til det.»

«Etter det jeg har hørt, har faren til Rupert råd til hva han vil.»

«Så de andre bor der bare for å hjelpe med huslånet og holde Rupert med selskap?»

«Sving til høyre her. Og de studerer tilfeldigvis akkurat det samme som ham,» sa Davy tørt. «Han kommer sikkert til å få dem til å skrive oppgavene sine for seg snart. Ta neste til venstre. Der er det. Vårt hus er det med den blå døren. Strålende. Tusen takk. Kanskje vi sees igjen en gang.» Han vred seg rundt i passasjersetet og sa: «Ha det, Bellamy. Gi meg neven.»

Han ventet til Bellamy løftet poten, og ristet den med alvorlig mine.

«Lykke til,» sa Ginny. «Og du vet aldri. Kanskje ting går bedre enn du tror.»

Davy gikk ut av bilen. «Du mener at den sjenerte, snille gutten får jenta til slutt? Jeg ville kanskje hatt en sjanse hvis dette var en Richard Curtis-film.» Han trakk lett på skuldrene og la til: «Men jeg kan ikke se for meg at det kommer til å skje i virkelighetens verden. Ja, ja, det er i det minste oppbyggelig for karakteren. Alle må ha hjertesorg en gang.»

Ginny så ham gå inn i huset; et beskjedent, hverdagslig fireroms enderekkehus som Rupert utvilsomt ville hånflirt av. Det var ikke bare andre mennesker som hadde hjertesorg, hun kjente at hennes eget hjerte også blødde litt akkurat nå.

«På tide å dra hjem, Bellamy.» Ginny klappet Bellamy på det rufsete hodet og sa: «Helt hjem til Portsilver. Det ble visst ikke noe av den helgen med Jem. Beklager.»

Bellamy slikket henne på hånden som for å vise henne at det ikke gjorde noe og at han allerede hadde tilgitt henne. Ginny så kjærlig på ham. «Å, skatten min, jeg er så glad jeg har deg til å holde meg med selskap. Hva skulle jeg gjort uten deg?»

* * *

Bellamy døde tre uker senere. Kreften hadde spredd seg så raskt til hele kroppen at det ikke gikk an å behandle den. Han kunne verken gå eller spise og hadde tydelig smerter. Dyrlegen forsikret Ginny om at det å avlive Bellamy, la ham dø en fredelig død, var det beste hun kunne gjøre for ham.

Så hun gjorde det, og sørget mer enn hun noen gang hadde gjort før. De hadde hatt Bellamy helt siden Gavin flyttet ut. Noen hadde foreslått at de skulle skaffe seg en hund for å få opp humøret, og det var det. Fjorten dager senere hadde Bellamy kommet inn i livet deres, og han var så mye bedre selskap enn Gavin at Ginny skulle ønske hun hadde tenkt på det for lenge siden. Gavin var utro, en dyktig løgner og følelsesmessig upålitelig på alle måter. Det var ikke Bellamy. Han var snill, kjærlig og fullstendig pålitelig. Han løy aldri til henne om hvor han hadde vært. Han hadde enkle behov, og hans kjærlighet var betingelsesløs.

«Du elsker den hunden mer enn du noen gang elsket meg,» hadde Gavin sagt surt.

Og da Ginny hadde svart: «Ville ikke alle gjort det?» hadde hun virkelig ment det.

Kapittel 3

Og nå var Bellamy borte. Ginny klarte fortsatt ikke å ta det innover seg, det var umulig å fatte at hun aldri mer skulle få se det buskete ansiktet hans igjen. I morges hadde de begravet ham i bakhagen under kirsebærtreet. Jem hadde tatt toget ned kvelden i forveien og sammen hadde de snufset seg gjennom den følelsesladde seremonien.

Men Jem hadde forelesninger og veiledningstimer i Bristol som hun ikke hadde råd til å gå glipp av. Hun kunne ikke bli igjen i Portsilver. Med rødkantete øyne og rødflammede kinn tok hun motvillig formiddagstoget tilbake til Bristol.

Ginny var ganske rødflammet selv, og det hjalp ikke akkurat at hun hadde klart å stikke seg selv i øyet med maskaraen da hun sminket seg. Hun følte seg knust, følelsesmessig tappet og utladet, men samtidig altfor rastløs til at hun kunne sitte hjemme alene i et tomt hus og kikke ut på graven til Bellamy. Det var uvant for henne å føle seg så miserabel. Hun hadde alltid vært en glad person av natur.

Ginny bestemte seg for å få tankene over på noe annet, så hun kjørte inn til sentrum av Portsilver og parkerte bilen. I november var det i det minste mulig å finne parkeringsplass i Portsilver. Vel, hva kunne hun spandere på seg selv? En nydelig ny leppestift, kanskje? Et sjal med paljetter? Eller hva med en ny pipeleke til–

Nei, Bellamy er jo død. Ikke tenk på det, ikke tenk på det.

Ikke se på andre hunder når du går nedover gaten.

Og ikke gråt.

Om noen uker var det jul, så kanskje hun kunne tyvstarte litt med å kjøpe noen julegaver i stedet?

Mirakuløst nok begynte Ginny å føle seg bedre. Hun plukket ut gaver til Jems julestrømpe og valgte et rosa, siselert skinnbelte og en notisbok med perlemorsomslag. I en annen butikk fant hun et par blå og grønne skotskrutete tights, en hårstrikk med plastkuler med lys som slo seg av og på når man berørte dem, og en kulepenn med lilla fjær som stakk ut i den ene enden.

Hun hadde alltid likt dette; å kjøpe alskens ting og tang. Da Ginny hadde betalt for alt hun hadde i kurven, forlot hun butikken og gikk nedover gaten. Et maleri i et av butikkvinduene lengre nede i gaten fanget blikket hennes, og hun gikk mot det. Nei, kanskje ikke, på nært hold var det ikke så fint likevel.

I neste øyeblikk kastet Ginny et blikk over gaten og fikk øye på en kvinne hun bare kjente som Vera, og hjertet begynte å slå fortere i ren panikk. De var ikke nære venner, men hadde blitt kjent med hverandre mens de luftet hundene sine på stranden i Portsilver. Vera hadde en elegant afghansk mynde som het Marcus og som nå satt tålmodig og ventet mens eieren knyttet skjerfet sitt. Hun var av den pratsomme typen. Hvis Vera fikk øye på henne, kom hun garantert til å spørre hvor Bellamy var.

Ginny orket ikke å snakke med henne i dag, så hun smatt inn i butikken. Innenfor sto det bord som var dekket av pyntegjenstander i porselen, håndlagde tredyr, kule kandelabere i farget glass og allslags festlige gaveartikler.

Festlige, dyre gaveartikler, oppdaget Ginny da hun løftet opp en liten tinnfarget påfugl med en hale dekket av smykkesteiner, og snudde den i hånden. Hun fikk sjokk da hun så prislappen – bevare meg vel, for trettiåtte pund burde man ha fått ekte steiner. Det var ikke akkurat hennes greie, men Jem ville kanskje like den. Åh, se på de putene der borte, dem ville hun definitivt like.

Men Jem ville aldri få muligheten til å like dem, for da Ginny diskré snudde prislappen, oppdaget hun at putene kostet syttifem pund hver. Herre jemini, det var en nydelig butikk, men kanskje ikke akkurat stedet for billige og morsomme gaver til julestrømpen.

Ginny ble stående ved bordet nærmest utgangen og kikket ut for å se om Vera fortsatt var der. Det var ikke det at hun ikke likte Vera, slett ikke, hun visste bare at det ville bli for mye for henne å fortelle en annen hundeelsker at Bellamy var død. Og det hun trengte minst av alt akkurat nå, var å bryte sammen i all offentlighet.

Nei, det virket heldigvis som kysten var klar. Hun kastet et blikk rundt i butikken for å dobbeltsjekke at det ikke var noe annet hun ville se på og kanskje hadde råd til, selv om hun ikke trodde det et sekund. Da oppdaget Ginny at noen så på henne. En mann med svart hår og gjennomtrengende, mørke øyne, i dongeribukser og en slitt, brun skinnjakke med kragen oppslått, betraktet henne. Et kort sekund møtte de hverandres blikk, og Ginny så noe hun ikke klarte å tolke i øynene hans. Så pen han var, nesten glødende intens.

Og så var det over. Han snudde seg vekk med et mikroskopisk skuldertrekk som antydet at han hadde mistet interessen. Ginny kom tilbake til virkeligheten med et smell og snakket strengt til seg selv. Ikke særlig sannsynlig at en mann som så ut som en filmstjerne skulle bli betatt av synet av henne, i dag av alle dager, da hun hadde hovne øyne og flokete hår etter begravelsen.

Du kan jo drømme, som Jem ville sagt, så omsvøpsfritt som bare tenåringer kan. Og det med rette. Ja, ja, hun hadde i det minste ikke gjort seg til latter ved å smile og blunke forførende til ham. Lettet snudde Ginny seg bort, og i det samme ble døren åpnet av en annen kunde som kom inn i butikken. Hun smøg seg forbi og ut. Hun var fortsatt like ulysten på å støte på Vera, så hun gikk raskt mot parkeringsplassen. Det fikk være nok for en dag. Nå var det på tide å dra hjem og–

«Jeg så deg.»

Hjertet til Ginny hoppet nesten ut av brystet på henne. Hun kjente en hånd på armen, og selv om hun ikke hadde hørt ham snakke før, visste hun med en gang hvem det var.

Hvem andre kunne vel en slik stemme tilhøre?

Hun snudde seg mot ham og kjente at hun rødmet. Fy søren, på nært hold var han bare enda penere. Og åpenbart intelligent også, siden han var i stand til å se forbi hennes for øyeblikket mindre tiltrekkende ytre. Sånn som speiderne fra modellbyråene som kunne se ei blek, hengslete jente på gaten og instinktivt vite at hun ville kunne bli ganske pen.

«Jeg så deg,» gjentok han.

Han luktet til og med fantastisk. Uansett hvilket etterbarberingsvann det var, så var det favoritten hennes. Stakkåndet sa Ginny: «Jeg så deg også.»

Blikket hans vek ikke en tomme. Og han hadde fortsatt hånden på armen hennes. «Skal vi gå?»

Gå? Gode Gud, skjedde virkelig dette? Det var akkurat som i en fransk kunstfilm i svart-hvitt der to personer møtes og sier veldig lite til hverandre, men gjør desto mer.

«Gå hvor da?» Rolig nå, han er jo en fullstendig fremmed. Du kan ikke bare bli med ham hjem, rive av ham klærne og hoppe til køys med en mann du nettopp har–

«Tilbake til butikken.»

Ginnys drømmerier ble plutselig avbrutt. (Han hadde himmelseng med kremfarget silkeoverheng som blafret i brisen fra det åpne vinduet – for i fantasien hennes var det en varm augustettermiddag.)

«Tilbake til butikken?» Kanskje han eide den. Eller bodde over den. Herregud, han grep etter hånden hennes, dette var så romantisk. Om hun bare kunne slutte å gjenta alt han sa.

«Du kan like gjerne gjøre det enkelt og tilstå. Du er kanskje god, men ikke så god,» sa han slepende.

Hva skulle dette bety? Forundret så Ginny at han tok hånden hennes, snudde den rundt og løsnet fingrene én etter én.

Blodet frøs i årene hennes. I neste øyeblikk utstøtte hun et hvin, etterfulgt av ufrivillig fnising. «Åh, herregud, jeg var ikke engang klar over det! Så pinlig! Tenk at jeg bare gikk ut derfra med den i hånden. Så bra at du fikk det med deg. Jeg skal gå tilbake med den med en gang og forklare …»

Resten av setningen ble hengende i luften da det gikk opp for henne at mannen ikke slapp taket da hun prøvde å trekke hånden til seg. Og han smilte ikke av hvor distré hun var, av den skjødesløse, men uskyldige feiltakelsen.

Han holdt henne faktisk godt fast rundt håndleddet, for å sikre seg at hun ikke stakk av.

«Hør her,» sa Ginny nervøst. «Jeg gjorde det ikke med vilje!»

«Jeg avskyr butikktyver. Jeg håper de anmelder deg,» sa mannen tonløst.

«Men jeg er ingen butikktyv! Jeg har aldri stjålet noe i hele mitt liv! Gud, jeg kan ikke fatte at du kan tro noe sånt!» Ginny ble oppmerksom på at folk på gaten var begynt å få med seg det som skjedde, noen gikk til og med langsommere for å overhøre samtalen mellom dem, så hun snudde og gikk raskt tilbake til butikken mens hun fortsatt klamret seg til den juvelbesatte påfuglen og strevde med å holde tårene unna. For det hadde slått henne som et hammerslag at mens hun i tankene hadde siklet etter en mann hun latterlig nok hadde innbilt seg var interessert i henne, hadde hun fullstendig glemt Bellamy.

Så hårreisende grunn og egoistisk var hun.

Hun skjøv opp døren til butikken og så at det gikk et dusin mennesker rundt der inne, pluss damen som jobbet der. Mannen var like i hælene på henne, åpenbart klar til å slå henne i bakken med en rugbytakling hvis hun prøvde å rømme. Han skysset henne inn døren og bort til disken. Ginny la den juvelbesatte påfuglen i hånden på ekspeditrisen og sa skamfull: «Jeg er så lei for det, det var et uhell, jeg var ikke klar over at jeg fortsatt hadde den i hånden da jeg gikk.»

«Hun høres ganske overbevisende ut, ikke sant?» Mannen hevet et øyenbryn. «Men jeg så henne. Jeg så hvordan hun oppførte seg før hun stakk.»

Var det slik det var å være uskyldig i mord, men likevel bli dømt til døden?

«Du må ikke si det.» Hun kjente at tårene sved bak øyelokkene igjen. Ginny gispet etter luft og klamret seg til disken da hun skjønte at hun virkelig var senter for alles oppmerksomhet. «Jeg er en hederlig person, jeg har aldri brutt loven, det var bare det at jeg ikke konsentrerte meg.»

«Tydeligvis ikke,» avbrøt mannen. «For da ville du ikke blitt tatt.»

«Åh, kan du ikke HOLDE KJEFT? Det var ikke meningen å ta den. Så snart det hadde gått opp for meg at jeg fortsatt hadde den i hånden, ville jeg gått tilbake med den,» ropte Ginny. «Det var et uhell!» Hun så fortvilet på ekspeditrisen og sa bønnfallende: «Du tror meg, ikke sant? Du tror vel ikke at jeg virkelig hadde tenkt å stjele den?»

Kvinnen så litt forskrekket ut. «Vel, jeg …»

«Ser du det skiltet?» Mannen pekte på et skilt ved siden av kassen der det sto at alle butikktyver ville bli anmeldt. «Det er en grunn til at det henger der.»

Ginny begynte å føle seg svimmel. «Men jeg er ingen butikktyv.»

Mannen pekte på telefonen som sto på disken og sa til ekspeditrisen: «Kom igjen, bare ring politiet.»

«Det var en feiltakelse,» snufset Ginny. «Hunden min døde i går. Jeg begravde ham i morges.» Idet hun sa det, ga knærne etter under henne. Tårene rant nedover ansiktet hennes og ekspeditrisen trakk raskt frem en stol fra bak disken. «Jeg er lei for det, jeg er så lei for det … dette er bare altfor mye for meg.» Ginny sank ned på stolen, begravde ansiktet i hendene og ristet på hodet.

«Hun er ganske opprørt,» mumlet ekspeditrisen bekymret.

«Det er fordi hun er blitt tatt på fersken. Nå prøver hun alle triksene hun kan for å slippe unna med det.»

«Ja, men hva om hunden hennes virkelig har dødd? Det er grusomt når sånt skjer. Og hun ser litt blek ut. Føler du deg bra, kjære deg?»

Ginny ristet på hodet. Kvalmen bølget gjennom kroppen hennes som ektoplasma. «Jeg føler meg faktisk litt kvalm.»

En stor, blå skål med håndmalte tusenfryd i rosa og gull på innsiden ble plassert i hendene på henne. Ifølge prislappen kostet den 280 pund. Ginny pustet dypt i frykt for at hun faktisk skulle kaste opp i den og kjente at hun fikk svetteperler i pannen.

«Hun ser ikke godt ut.»

«Det er fordi hun er skyldig.»

«Hallo, kjære deg, hører du meg? Du burde ikke være alene. Er det noen vi kan ringe?»

«Som politiet, for eksempel?» sa mannen sarkastisk.

Det hjalp ikke, selv det å bli kastet i en fengselscelle og bli lenket til veggen ville være bedre enn å bli beglodd av alle her i butikken. Ginny ristet på hodet og mumlet: «Nei, det er ingen å ringe. Datteren min er her ikke lenger. Hun er borte. Bare få det overstått og ring politiet. Bare arrester meg, jeg bryr meg ikke lenger.»

Det ble stille en lang stund. Det virket som alle holdt pusten.

Til slutt sa ekspeditrisen: «Jeg kan ikke gjøre det mot henne. Stakkars, hvordan kan jeg anmelde henne?»

«Ikke se på meg. Det er din butikk.» Mannen virket irritert.

«Nei, det er faktisk ikke det. Eieren er dratt til Penzance for dagen, jeg hjelper bare til. Og vi har jo fått denne tilbake.» Lyden av den juvelbesatte påfuglens føtter mot glassdisken nådde Ginnys ører. «Så hvorfor kan vi ikke bare la det bli med det?»

Mannen var åpenbart skuffet. Han sukket resignert og sa bryskt: «Ja vel, jeg prøvde bare å hjelpe.»

Døren smalt igjen bak ham. Ginny famlet etter et papirlommetørkle og pusset nesen. Ekspeditrisen klappet henne på armen og sa vennlig: «Alt i orden, kjære deg. La oss bare glemme at dette har skjedd.»

«Det var et uhell,» snufset Ginny.

«Ja, det var det sikkert. Du har hatt det fælt. Klarer du deg nå? Du må ta det med ro, ta vare på deg selv.»

«Det går bra.» Ginny var både flau og takknemlig. Hun kom seg på bena og ba om at Terminator ikke ventet utenfor.