Elisabeth Hammer

11

Maria av Svaneberg

Stjålne øyeblikk

PERSONER:

Svaneberg gods:

Maria Liene, seriens hovedperson

Amanda Edelberg, Marias storesøster

Eilert Liene, den avdøde faren til Maria, Amanda og Knud

Margrethe Liene, mor til Maria og Amanda

Knud Liene, godsherre på Svaneberg gods, og halvbror av Maria og Amanda

Sigrid Liene, gift med Knud

Berthe Liene, Knud og Sigrids datter, Marias niese

Birk Liene, Knud og Sigrids sønn, Marias nevø

Stefan og Marte Grøne, kusk og kokke på Svaneberg gods

Mathias Grøne, Marias barndomsvenn

Iver Grøne, Mathias’ lillebror

Gustav Andersson, tjener

Tenviken by:

Karl Lattmann, byens prest

Herr Vesterøy, pensjonert major og venn av Marias far

Sven Holmegren, fogd

Ingelil Holmegren, fogdens kone

Selma Holmegren, fogdens datter

Andre:

Philip Landegaard, godsherre av Sortskog gods

Sofie, Philips datter

Olga Heimdal, husfrue på Sortskog gods

Karen Haddal, Marias bestevenninne

Geir Haddal, Karens ektemann

Ernst Taulor, Marias ektefelle

Peder, lovløs

John Edelberg, Amandas ektefelle

Edith Edelberg, Johns mor

Gert Hanseth, John Edelbergs venn

Åse Gyldensten, enkefrue, tidligere forlovet med Philip Landegaard

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Sognepresten hadde åpnet døren til vognen, men stanset på nederste stigtrinn.

– Jeg har gitt Dem en mulighet til å få tilgivelse og frelse, men den har De avvist. Nå toer jeg mine hender.

– Herr Tunvoll, jeg …

– Vår Herre har gitt dødsstraff for slik blodskyld, det står i Tredje Mosebok, tyve, tretten. Deres eneste håp for å unngå helvetes pinsler, er tilståelse og tilgivelse. Han klatret inn i vognen og smelte døren igjen bak seg. Maria så det alvorlige ansiktet hans gjennom vognvinduet da den forsvant ut av gårdsplassen.

Maria ble stående som lamslått. Hva talte han om? Hun hørte at Ernst sukket tungt, før han gikk tilbake inn i villaen. En følelse av at hun hadde overhørt noe som ikke var ment for hennes ører, fikk henne til å nøle litt før hun fulgte etter.

Hun så Ernst gå inn i dagligstuen, men før hun rakk å gå etter for å spørre ham hva som hadde hendt, så hun at Jakob ilte til. Han så bekymret på sin herre.

– Hva er det som har hendt? Kammertjeneren hadde en dyp rynke i pannen. Ernst ristet på hodet og svare noe som Maria ikke hørte. Skulle hun gi seg til kjenne? Men det var som om dette ikke angikk henne, og hun var slett ikke sikker på at Ernst ville bli glad om hun blandet seg inn. Men kanskje det fantes en annen måte å finne ut av dette på, for hadde ikke Tunvoll nevnt et sted i Bibelen? Hun husket bibelen hun hadde funnet i biblioteket den første dagen, og listet seg bort fra døren til dagligstuen og opp trappen.

Da hun kom inn i biblioteket, løp hun rett bort til skuffen der Ernst hadde gjemt skriften. Heldigvis lå boken der ennå, og hun trakk den frem og tente lampen. Det blafrende lyset la seg over de silketynne sidene ettersom hun bladde seg frem til rett sted. Tredje Mosebok, tyve, tretten. Blikket fløt over teksten, men hun måtte lese det flere ganger før det begynte å gi mening. Munnen formet ordene lydløst, og de gikk opp for henne, ett etter ett:

«Når en mann har omgang med en annen mann slik som en har omgang med en kvinne … De skal dø».

KAPITTEL 1

Fredrikshald, slutten av januar 1808

Maria smelte Bibelen igjen og snudde ryggen til. I brystet dunket hjertet hardt, og hun måtte trekke pusten dypt inn. Hadde det virkelig stått hva hun trodde? Teksten flimret for blikket hennes:

«Når en mann har omgang med en annen mann slik som en har omgang med en kvinne …».

Det var som om hun ikke kunne ta betydningen av ordene innover seg, som om det som stod var på et annet språk, ett hun ikke kunne lese. Hun kastet et blikk ut av vinduet og la merke til at det hadde begynt å snø. Tunge, hvite filler dalte fredfullt ned mot bakken fra en mørk himmel. Dagen var i ferd med å gå over i kveld, og hun hutret til tross for kåpen hun fortsatt hadde om skuldrene. Hun tok den av seg. Samtidig løsnet hun sverdbeltet som hun ennå bar rundt livet og kastet det bort i en lenestol etter å ha tullet kåpen rundt. Hendene dirret da hun grep om skjørtet og begynte å gå.

Rastløst vandret hun i ring på gulvet i biblioteket. Stadig gikk blikket bort mot bordet der Bibelen lå. Hun måtte ha lest feil, eller kanskje hun hadde sett på galt sted? Hun var tørr i munnen og knyttet nevene et par ganger før hun bestemte seg for å gå tilbake og undersøke en gang til. Hun åpnet boken, og hun blunket for å se klart. De tynne arkene krøllet seg litt under fingertuppen da hun utålmodig lette seg frem. Tredje Mosebok, tyve, tretten. Hun hørte sogneprestens ord i ørene, det var ingen tvil om at dette var stedet han hadde vist til. Igjen leste hun det, før hun sank tungt tilbake i stolen og stirret tomt ut i luften. Hun hadde ikke lest feil, det stod hva hun trodde. Om en mann lå med en annen mann på samme måte som med en kvinne, skulle han dø. Det var ingen grunn for sognepresten til å true med dette, med mindre …

Maria svelget. Mente han at Ernst og Jakob var sammen på den måten? Hun så de to for seg, og det svimlet for henne. Det kunne ikke være sant, sognepresten måtte være like forrykt som sin søster!

Maria reiste seg igjen og gikk bort til vinduet. Lenge stod hun og stirret ut på kveldsmørket som senket seg. Den nye snøen la seg tykk oppå den lille skaren som lå igjen av gammel snø, dekket de brune flekkene som hadde blitt synlige de siste dagene, skjulte hver eneste kvist og stubbe og gjorde alt vakkert og fredelig. Men under den perfekte overflaten visste hun at det lå nedfallsfrukt fra epletrærne og råtnende løv. Var det slik med henne og Ernst også? Skjulte ekteskapet deres mørke hemmeligheter som ikke kunne tåle dagens lys? Maria stod med armene i kryss og lente hodet inn mot vindusrammen. Det første sjokket hadde lagt seg, nå begynte brokker av samtaler, ting hun hadde sett, å demre. Måten Ernst og Jakob var sammen på, hensynsfulle og nære, skjulte det noe annet enn et lojalt tjenesteforhold? Det var sjelden at Jakob ikke var i nærheten av Ernst, faktisk kunne hun knapt erindre andre ganger enn under visitten hos fru Meidell. Hun husket også reisen over fjellet til Bergen, og hvor opptatt Ernst var av at Jakob måtte sitte ved bordet med dem når de spiste. Det var eiendommelig, selv om de var på reise, men hun hadde da tenkt at det var et tegn på Ernsts godhjertethet, en av de egenskapene hun satte høyest hos ham. Hadde det bare vært et skuespill? Var det egentlig Ernst og Jakob som var et par, og hun var den utenforstående? Nå husket hun hvordan Ernst hadde unngått å dele rom med henne helt til han ble tvunget til det av fru Lydia. Hadde han delt rom med Jakob frem til fru Lydia blandet seg? Kammertjeneren hadde hevdet at han sov i fjøset den første overnattingen deres, men hva om han … Hun fikk seg ikke til å tenke tanken ut, det var for skrekkelig.

Maria forsøkte å tenke klart, men det var vanskelig. Hun husket hvor motvillig Ernst hadde vært da de forsøkte å være nære, og hans avsløring av at han ikke var i stand til å kreve sin ekteskapelige rett. I tankene så hun for seg hendelser hvor Ernst og Jakob hadde vært mer enn normalt omsorgsfulle overfor hverandre. Var det virkelig slik at Ernst hadde forbudte følelser for Jakob? Herr Vesterøy hadde også nevnt noe, om rykter som hadde gått, men som hadde forduftet da Ernst ble gift forrige gang. Majoren hadde trodd det hadde med penger å gjøre, men det var vanskelig å forstå, Ernst hadde vært formuende allerede som ung. Ryktene måtte ha vært om noe annet, noe som kunne la seg løse ved at han ektet en kvinne …

Hun rettet seg opp. Ernst hadde en gang fortalt at Jakob hadde vært hans kammertjener omtrent fra han ble myndig. Med unntak av noen måneder forrige vinter hadde de vært sammen jevnlig mer enn halve livet. Hun trakk pusten dypt inn og kjente at tankene klarnet. Det måtte være noe i sogneprestens anklager, Ernst måtte være kjær i Jakob. Men hva ville han da med henne? Hadde han også denne gang tenkt at mistankene ville bli borte om han ektet en kvinne?

En dump følelse av at hun hadde blitt brukt gjorde henne nesten kvalm, før raseriet flammet opp. Hvordan kunne de gjøre dette mot henne? Forstod de ikke hvor ødeleggende det ville være for henne om sognepresten gikk videre med saken? Brått ble hun engstelig. Hva ville egentlig skje med henne om Ernsts rykte ble plettet med en så alvorlig anklage? Den hviskende samtalen mellom Ernst og Jakob i vognen over Filefjell dukket opp i tankene hennes. Ernst hadde vært bekymret for at han dro henne inn i noe som ikke var bra for henne, men Jakob hadde forsikret ham om at han skulle sørge for at hun ikke tok skade. Hvordan kunne han si det med slik overbevisning? Men hun hadde trodd på ham da, følt seg trygg. Skjønt da hadde hun trodd at engstelsen skyldtes en vanskelig svigermor, ikke noe slikt som dette.

Hun rynket pannen og forsøkte å konsentrere seg. De måtte ha planlagt dette, å gjøre henne til Ernsts hustru for å dempe mistanken sognepresten tydeligvis hadde hatt allerede da Ernst dro for å fri til henne. Gode gud! Hun lukket øynene et øyeblikk. Ernst hadde vært ivrig etter å ekte henne allerede tidlig på høsten, han hadde planlagt dette lenge. En veldig harme bredte seg i brystet. Han hadde ledet henne inn i dette med fullt overlegg, utnyttet at hun var sårbar, og Jakob hadde hjulpet ham. Hun knyttet nevene og bet kjevene hardt sammen. Forsikringene hans om at han skulle ta vare på henne og gi henne et godt liv var ingenting verdt. Han hadde aldri tenkt at de skulle være mann og kone. I tillegg hadde han satt både hennes og barnets liv på spill med den hasardiøse turen over fjellet.

En del av henne ville rase ned og konfrontere ham, likevel ble hun stående. Det stemte liksom ikke helt. Ernst var ingen ondskapsfull person, heller ikke Jakob. Hun kunne ikke få seg til å tro at de var likegyldige til hennes skjebne. Likevel forstod de nok at dette også kunne skade henne, og det var tydelig at Ernst hadde hatt kvaler. Men til tross for vissheten om at de kunne skade hennes fremtid, hadde de valgt å gjennomføre dette. Frykten for at Ernsts hemmelighet skulle bli avslørt, måtte ha vært stor. Men hvorfor akkurat nå? Det var et drøyt år siden hans hustru døde, hva hadde skjedd i tiden etterpå som hadde gjort ham så desperat? Og hva om hun tok feil, om sogneprestens mistanker var helt grunnløse? Men selv om hun var omtumlet og forskrekket, forstod hun at det måtte være noe i dem. En slik mistanke dukket ikke opp av seg selv, noe hadde skjedd.

Maria satte seg i vinduskarmen og forsøkte å tenke. Det hadde vært viktig for Nikoline og Ernst at hun hadde løyet om bryllupsdatoen, men i Bergen hadde hun forstått at det som var av betydning var når hun og Ernst hadde møtt hverandre. Fru Meidell hadde spurt om Maria kjente Ernst forrige vinter, og Ernst hadde blitt blek da hun ikke hadde kunnet bekrefte det. Maria så for seg fru Meidells fornøyde ansiktsuttrykk. Kvinnen hadde følt at hun hadde avdekket noe viktig. Men hva hadde skjedd forrige vinter? Ernst hadde hatt besøk av sin mystiske venn fra Østen, men noe hadde også trolig hendt mellom ham og Jakob. Kammertjeneren hadde kommet tilbake til ham i mars, ifølge fru Meidell. Ernst hadde ikke protestert på det, så Maria antok at det måtte være riktig. Hun ristet litt på hodet. Forretningsforbindelsen fra Østen var vesentlig, det følte hun, men også Jakob. Skjønt på hvilken måte?

Hun grunnet på det en stund, før hun reiste seg og sukket. Hun kom ikke lenger i tankene, hun hadde bare mistanker å forholde seg til. Om det var som sognepresten hevdet, ville hun aldri få et intimt liv med Ernst. Det ville hun neppe savne. Men selv om Ernst aldri ville se på henne som noe annet enn en venn, følte hun seg likevel trygg på at de virkelig var venner. Han ville holde løftet sitt, og gi henne og barnet et trygt liv. Og var hennes egne motiv for ekteskapet bedre? Hun hadde forsøkt å lure ham til å bli far for et barn som ikke var hans. Fortsatt gjorde det henne varm å tenke på, selv om hun ikke lenger hadde dårlig samvittighet. De hadde begge hatt baktanker, og fremdeles var ingen skadelidende. Tvert imot var det en god nyhet for Ernst, da slapp han å forklare enda et barnløst ekteskap med at hans hustru ikke kunne få barn … Hun husket fru Lydias iver etter å få dem inn på samme rom, og det at svigermoren hadde funnet det nødvendig å fortelle fru Meidell at Ernst delte soveværelse med sin hustru. Ante hun hva som lå bak Ernsts vegring? Visste de det alle sammen? Det gjorde henne uvel å tenke på, men bekymringen for hva svigerfamilien ante eller visste, var ikke det viktigste nå. Det som var av betydning for dem, var om sognepresten gikk videre med saken. Han hadde vært svært oppskjørtet da han gikk. Ville han dra til lensmannen og sette frem anklagene der?

I Bibelen hadde det stått at slik adferd skulle straffes med døden, og loven var bygget på Bibelens ord. Hun skuttet seg og gikk bort til bokhyllene. Heldigvis stod bøkene i alfabetisk rekkefølge, og det tok ikke lang tid før hun fant Kong Christian Vs norske lov. Boken var tykk, og læromslaget var preget med eksklusivt trykk. Hun bladde seg fremover og fant omsider teksten hun lette etter: «omgjenge i strid mot naturen straffes med bål og brann». Dødsstraff. Hun lot boken synke. Det var ikke lenger å undre seg over hvorfor Ernst hadde hastet inn i dette ekteskapet, han måtte ha følt seg truet på livet. Hun kunne ikke unngå å føle medynk med ham, og et behov for å beskytte og hjelpe ham kom til henne. Ernst var en god mann, snill og omtenksom, han fortjente ikke å leve i slik frykt. Men hadde han virkelig vært så tankeløs at han hadde gjort noe slikt? Lovens ordlyd omfattet bare den som levde ut sine følelser, kunne han ikke ha nøyd seg med å lengte og drømme? Svaret ga seg i samme øyeblikk. Om noen hadde fortalt henne at hun ikke fikk leve ut sin kjærlighet til Philip, ville hun aldri ha lyttet. Hun ville ha ofret livet bare for å få ligge i armene hans én natt til.

Maria skjøv lovboken tilbake og gikk mot skrivebordet. Hun slo Bibelen sammen og skjøv den ned i skuffen. Den første overraskelsen hadde lagt seg, nå måtte hun forsøke å tenke fremover. Hvordan skulle de best kunne forsvare Ernst mot anklagene om de kom? Barnet var en opplagt mulighet, om hun insisterte på at barnet var hans, ville det vel dempe sogneprestens iver? Med mindre han trodde hun var innforstått med ordningen, og kjente til at hun bar en annen manns barn. Men det kunne han umulig vite, det … Hun ble iskald, og svelget anstrengt. Lattmann. Han hadde gjettet seg til sannheten, og ville arbeide tett sammen med sognepresten fremover om han overtok som prest i menigheten. Håndflatene var fuktige da hun strøk dem mot skjørtet. Ville han holde avtalen de hadde inngått? Eller ville han la seg friste til å røpe barnets far til sognepresten i håp om å bedre sin posisjon om det skulle komme ham for øre at sognepresten var ute etter Ernst? Hun trakk pusten dypt inn. Hva Lattmann ville gjøre, var umulig å forutsi, han var i stand til det meste om det talte i hans favør, men om han håpet å få noe ut av ekteskapet med Nikoline, var han smart nok til å forstå at det ikke lønte seg å avsløre svogerens hemmeligheter og få ham drept. Hun måtte sørge for å minne ham på avtalen deres med jevne mellomrom. Men hva skulle hun gjøre med Ernst? Han kjente til alle hennes hemmeligheter, og nå hadde hun oppdaget hans. Skulle hun fortelle ham at hun visste? Hun så ham for seg. Kanskje han lengtet etter å betro seg til henne, og at det ville bringe dem enda nærmere hverandre om de kunne tale åpent om dette. Men ønsket hun det? Hva om Jakob virkelig var hans elsker? Hun kjente hun ble varm. Dette ville hun ikke vite noe om, og hun var ganske sikker på at Ernst ikke ville like det om hun kjente til at han hadde følelser for kammertjeneren, en mann som bodde i samme hus.

– Maria? Ernsts stemme lød forundret fra døren, og hun snudde seg overrumplet mot ham.

– Hei Ernst! Hun blunket nervøst, og kikket raskt om seg. Heldigvis hadde hun rukket å legge Bibelen tilbake.

– Er det noe galt? Han hadde et vaktsomt uttrykk i øynene, og hun smilte og gikk ham i møte.

– Ingenting, jeg gikk bare en tur mens du hvilte, og snek meg opp hit da jeg kom tilbake for ikke å vekke deg. Hun børstet bort litt usynlig støv fra skulderen hans, men han lot seg ikke lure.

– Er det alt? Du er svært blek.

– Nei, jeg … Hun så opprådd på ham.

Ernst skakket på hodet. – Er du sikker på at alt er bra med deg?

– Ja, alt er bra, jeg var bare litt langt borte i tankene. Hun smilte avvæpnende, men av ansiktsuttrykket hans forstod hun at han fortsatt fryktet at hun hadde overhørt eller sett noe som ikke var ment for hennes øre eller øyne. Om hun skulle berolige ham, måtte hun gi ham en plausibel grunn.

– Vel, jeg … Jeg tenkte bare på Sofie Landegaard. Jeg skulle så gjerne vist henne dette biblioteket, fugleboken og kikkerten, og … Nå når piken dukket opp i tankene, fikk hun tårer i øynene.

– Kjære! Ernst så lettet ut før han trakk henne inntil seg. Hendene hans var varme mot ryggen hennes, og de klamme håndflatene fikk det til å lugge litt i håret da han strøk henne.

– Men hun kommer snart, jeg er bare litt utålmodig og ville ikke belemre deg med mitt tungsinn enda en gang. Hun skjøv seg litt tilbake og så trist på ham.

– Jeg vil at du skal komme til meg med alt som plager deg, Maria, absolutt alt. Jeg vil være der for deg slik du er der for meg.

Vanligvis ville hun ha spurt hva han mente med at hun var der for ham, hittil hadde hun følt at det hele tiden var omvendt, men nå forstod hun hva han talte om. Men hvor lenge kunne de spille et slikt spill uten å bli avslørt?