Jill Mansell

Millies flørt

Oversatt av Lene Stokseth

Til Lydia og Corey,

selv om de er gørrlei å bli tilegnet bøker.

Dumt for dere, men her kommer enda en.

Kapittel 1

Utsikten fra der de satt var fantastisk, men Millie Brady undret seg over hvorfor Neil hadde kjørt henne opp hit til Tresanter Point i dag. Vanligvis var han ikke den som falt i staver over vakker natur.

Nå satt han bak rattet i sin smaragdgrønne MG, bilen han selv hadde restaurert med mye kjærlighet og omtanke, og rensket strupen.

«Tja … Jeg har tenkt litt på dette. Vi har jo vært lenge sammen nå.»

Neil grep hånden hennes og begynte å klappe den som om den var en nervøs hundevalp.

Plutselig fikk Millie en anelse om hva dette dreide seg om. Herregud! Det kunne ikke være sant? Han skulle vel ikke … Jobbet han med å få mot nok til å fri til henne?

«Ikke så lenge,» sa hun fort. «Ikke så veldig lenge. Bare tre måneder.»

«Men vi har det bra, ikke sant? Og husverten har vært så vag i forhold til fornyelsen av kontrakten. Jeg tror han vil ha oss ut derfra.»

Han snakket om leiligheten han delte med fire kompiser. Millie var ikke overrasket. Stedet var et høl.

«Jeg tenkte at siden vi er blitt et par og … Hallo, Millie! Hører du på meg?»

«Hm? Å, unnskyld,» sa Millie og tvang seg til å følge med. Hun hadde blitt distrahert av en blankpolert, brunoransje Mercedes som svingte opp ved siden av dem. Det skrek i bremsene da den stanset, og Millie la merke til at sjåføren – en kvinne med solbriller – hadde langt, krøllet hår i nøyaktig samme oransjetone som bilen.

Hun røkte og dampet og virket ikke særlig fornøyd. Millie så henne ta av seg solbrillene og begynne å arrangere en rekke hvite rektangler på dashbordet, som om hun delte ut kort.

Følg med, nå. Konsentrer deg. Millie tok seg kraftig sammen. Hvis noen kommer og frir til deg, kan du i det minste høre etter. Det er vanlig høflighet, tenkte hun.

«Kanskje du kan si opp der du bor nå, så kan vi finne et nytt sted sammen?»

Neil så triumferende på henne da han endelig hadde fått sagt hva han hadde på hjertet. Nå ventet han bare på at hun skulle dåne av lykke og si ja.

Han fridde altså ikke, tenkte hun lettet. Det ville ikke bli noen kneling etterfulgt av en høytidelig overrakt liten eske fra gullsmeden med forlovelsesring inni. Ingen kirke, ingen bryllupsreise, ingen høytidelige løfter, nei, ikke noe av det sentimentale våset der. Neil satset billigere og enklere, mest fordi han snart ville bli kastet ut, men også fordi han hatet å stryke skjorter og vaske opp.

Jeg er ikke mer enn tjuefem. Livet må ha mer å by på enn dette.

Hva var egentlig de hvite rektanglene på dashbordet i Mercedesen? Burde ikke kvinnen med det kastanjebrune håret, som nå hadde gått ut av bilen, vært litt mer forsiktig med hvor hun gikk? Det var uvørent å gå så nær kanten av stupet, tenkte Millie oppgitt. Skjønte hun ikke at hun ville falle minst hundre meter og risikerte å bli drept hvis hun gled utfor?

«Du sier ingenting,» klaget Neil. «Jeg trodde du ville bli kjempeglad. Nå slipper du å dele det triste, lille huset med Hester og …»

«Det er ikke noe trist, lite hus,» svarte Millie åndsfraværende. «Dessuten liker jeg å bo sammen med Hester.»

«Men nå kan vi bo sammen! Dette betyr at jeg mener alvor. Vi ville bli et ordentlig par.»

Vinden blåste de rødgylne krøllene foran ansiktet til kvinnen. Da hun løftet hånden for å stryke håret bort fra øynene, så Millie at hun gråt. Det føltes som om det var noe kjent med henne, men kvinnen var litt for langt unna til at hun kunne si det sikkert.

Her var det noe som ikke stemte. Kvinnen travet hvileløst frem og tilbake mens hun nirøkte. Innimellom stanset hun opp et lite sekund og kikket over kanten av stupet. Vanligvis satte man seg på en av benkene og nøt den praktfulle utsikten herfra. Denne kvinnen oppførte seg mer som en høydehopper i Olympiaden som psyket seg opp til å gjøre det tredje og siste verdensrekordforsøket.

«Nei vel, hvis du ikke vil bo sammen med meg, er det opp til deg,» glefset Neil og slapp hånden hennes. «En hvilken som helst vanlig jente ville blitt henrykt, men ikke du. Nei da. Jeg burde skjønt at du ville spille kostbar. Hva er det egentlig du forventer av meg? Må jeg trygle på mine knær?»

Herregud, hun psyket seg faktisk opp til å hoppe! Bare ikke opp, tenkte Millie forferdet. Plutselig husket hun at Tresanter Point ikke bare var kjent for den flotte utsikten. Det hadde også rykte på seg for å være et utmerket sted for selvmord.

Et drømmested for selvmordskandidater.

Denne kvinnen hadde planer om å hoppe ned.

«En normal jente ville blitt smigret,» sa Neil fornærmet. «En normal jente ville vært fra seg av glede. Ærlig talt, tenk å være så utakknemlig! Jeg tror ikke du skjønner hvor heldig du er. Hei, hva skal du? Hva er det du driver med?»

Millie stupte ut av bilen og spurtet gjennom gresset. Kvinnen sto med ryggen til henne og strevde med å tenne en ny sigarett med gloen fra den forrige. Den lange, indigofargede bomullskjolen flagret rundt beina, som var bleke og bare. Det lange kobberbrune håret flagret i vinden.

Da Millie bråstanset ved siden av Mercedesen, så hun at hun hadde hatt rett. De hvite rektanglene på dashbordet var konvolutter med navn på.

Enten var det festinvitasjoner, eller så var det selvmordsbrev.

Greit. Ikke få panikk, tenkte Millie panisk.

Hva nå?

TUUUT!

Kvinnen ved kanten av stupet snudde seg forskrekket. Det gjorde Millie også.

«Hva søren er det du holder på med?» brølte Neil irritert fra MGen.

«Eh … Jeg skulle bare be om å få fyr.»

Millie sa det første som falt henne inn. Neil klasket frustrert til rattet, men hun snudde ryggen til ham og ble stående ansikt til ansikt med kvinnen som snart ville gjøre slutt på alt.

Millie visste instinktivt at hvis hun stoppet opp for å tenke gjennom hva hun skulle si og hvilke ord som var mest passende, ville hun bli stum som en østers og ikke våge å si noe som helst.

Det var bare å hoppe i det, bokstavelig talt.

«Nå?» spurte Millie og møtte det forgråtte, sjøgrønne blikket til kvinnen. «Har du det?»

De grønne øynene så på henne som om hun ikke var riktig klok. «Har jeg hva?»

«Har du fyr?»

«Selvsagt har jeg fyr,» svarte kvinnen og inhalerte irritert Marlboro. Da hun blåste ut, ble røyken tatt av vinden.

«Kan jeg få fyr, da?» spurte Millie og ville ikke gi seg.

«Det kan du, men du har visst ingen sigarett.»

«Men det har du. Kan jeg vær så snill få både fyr og en sigarett?»

Millie våget ikke tenke over om hun lød like tåpelig som hun følte seg.

Den andre kvinnen sukket og knipset sigaretten åndsfraværende utfor stupet. Den seilte gjennom luften og roterte langsomt på vei ned. Millie så for seg en kropp gjøre de samme bevegelse før den braste ned i de svarte, glatte steinene langt der nede.

Hjelp! Bare tanken gjorde henne dårlig.

«Du, jeg skjønner hva du prøver på,» sukket kvinnen. «Jeg setter virkelig pris på omtanken, vennen min, men du trenger ikke å anstrenge deg.»

De grønne øynene fyltes på ny med tårer. De skjelvende fingrene lekte med lokket på Marlboro-pakken, og da hun klosset trakk i en sigarett, gled resten ut og falt ned på bakken.

Millie hjalp henne med å plukke opp. De hovne øyelokkene og den manglende sminken hadde vært en god forkledning, men nå kjente hun igjen denne mystiske kvinnen. Det flommende, rødgylne håret, de gyllengrønne øynene, Cartier-klokken og den helt spesielle, hese stemmen … Hun var Orla Hart, en av landets største bestselgerforfattere. Hun var i slutten av trettiårene og hadde skrevet drøssevis av populære, glamorøse romaner som hadde gjort henne styrtrik.

Lighteren klikket, og Orla tente sin tredje sigarett på sju minutter. Millie kom til at dette ikke var det rette tidspunktet for å advare om at røyking kan være særdeles helsefarlig og i tillegg gi små, vertikale rynker på overleppen.

«Hør her,» sa Orla oppgitt. «Jeg står og venter på at du og mannen din skal kjøre deres vei. Kan dere ikke bare dra?» spurte hun håpefullt. «Det ville være det beste for alle parter.»

«Akkurat, ja,» sa Millie. «Hva med meg, da? Har du tenkt at jeg skal være innesperret på en psykiatrisk institusjon resten av livet? Hvordan ville du følt det hvis du etterlot meg her og jeg hoppet utfor?» spurte hun anklagende.

Orla ristet på hodet. «Det hjelper ikke. Du forstår ikke.»

«Fortell, da. Jeg går ingen steder før du har fortalt hva som er galt,» erklærte Millie. Hun satte seg ned med beina i kors og klappet oppmuntrende på gresset ved siden av seg. I det samme hørte de en motor starte med et brøl. I neste sekund rygget MGen rasende og svingte ut på veien så grusen sprutet.

«Å nei, jeg er fryktelig lei for det,» stønnet Orla.

«Nå skal jeg i hvert fall ingen steder,» sa Millie, trakk på skuldrene og klappet på gresset igjen.

«Så fryktelig!»

«Ikke tenk mer på det. Han er ikke mannen min. Han er bare en kjæreste. Eller kanskje jeg heller skulle si ekskjæreste.»

«Og det er min feil. Her, ta en sigarett,» insisterte Orla, satte seg på kne ved siden av henne, åpnet den krøllete pakken og nærmest presset en håndfull Marlboro inn i munnen hennes.

«Nei takk, jeg røyker ikke. Og det gjør meg ingenting at han forsvant.»

Millie skjønte at hun ikke kunne la Orla Hart ta ansvaret for at Neil stakk av. Hun smilte. «Du gjorde meg faktisk en tjeneste. Det var en lettelse å bli kvitt ham.»

«Du er heldig som ikke bryr deg,» sa Orla. Hun knep munnen sammen. Underleppen skalv.

Med ett følte Millie seg modig. Hun var forberedt på å legge Orla i bakken hvis hun gjorde noen faretruende bevegelser. «Hva dreier det seg om, egentlig? En mann?»

«En mann,» nikket Orla matt. «Ha! Det er ham i et nøtteskall. Herregud, jeg ser sikkert ikke ut. Du har vel ikke et lommetørkle?»

Mirakuløst nok hadde Millie faktisk et rent papirlommetørkle i bukselommen. Hun følte seg enda modigere da hun rakte det til Orla, som pusset nesen kraftig. «Mannen din?»

Orla hadde nærmest destruert det tynne papiret. Nå tørket hun øynene på kjolekanten og nikket. «Jeg prøver ikke å være morsom, vennen min, men vet du hvem jeg er?»

Et kort øyeblikk vurderte Millie å riste på hodet, men hun skjønte at hun ville blitt gjennomskuet. «Jeg kjente deg ikke igjen først, men nå vet jeg det.»

Orla presset frem et blekt smil. «Da husker du sikkert det forferdelige oppstyret i pressen for noen måneder siden om at mannen min hadde et forhold på si’.»

«Tja, jeg tror kanskje det,» sa Millie forsiktig.

«Med en yngre kvinne. Overraskende, ikke sant? Hun heter Martine Drew og er tjuesju år gammel.»

Orla inhalerte så kraftig at hun nesten svelget hele sigaretten. «Jeg elsker mannen min, så jeg tilga ham. Jeg gjorde alt jeg kunne for å redde ekteskapet. Vi flyttet til og med fra London og kjøpte oss hus her. Giles var glad for å flytte. Han sa at det hele bare var et tåpelig innfall og at hun ikke betydde noe som helst for ham. Han sverget på at det var slutt.»

«Og det er det ikke,» gjettet Millie.

«Og det er det ikke,» bekreftet Orla og gned de bleke, tårevåte kinnene. «Jeg snakket i telefonen med en gammel venninne fra London i formiddag, og hun fortalte at hun hadde hørt at Martine bodde i Cornwall nå.»

Tårene trillet igjen, og Orla bet seg i knoken på høyre pekefinger. «Det sier alt, ikke sant? Giles slo ikke opp med henne. De har vært sammen hele tiden. Han tok henne med seg ned hit og installerte henne i et søtt, lite hus på landet. Du kan vedde på at han betaler husleien med mine penger.»

Millie ble så opprørt på Orlas vegne at hun for én gangs skyld mistet munn og mæle. Orla merket det og sendte henne et skjevt, bittert smil.

«Ironisk, ikke sant? Orla Hart, dronningen av romantiske bestselgere. Jeg har skapt utallige, fantastiske kjærlighetshistorier som alltid ender lykkelig, men mitt eget ekteskap går rett i dass. Å, herregud, jeg holder ikke ut lenger, jeg er så ulykkelig. JEG VIL BARE DØ!»

Uff, da.

«Akkurat,» sa Millie litt usikkert. «Ja, det skjønner jeg. Eh … Har du skrevet testament?»

Orla stirret på henne. «Hva?»

«Et testament. Du vet: ’Jeg skjenker herved alle mine jordiske eiendeler til det lokale hvilehjemmet for aper, og kjælerotten min skal ha en halv million i året til livsopphold.’»

«Selvsagt har jeg ikke skrevet noe testament,» sa Orla og grøsset. «Det ville blitt for morbid.»

«Kjempebra!» sa Millie. «Hvis du hopper utfor her nå, så arver mannen din altså alle pengene dine og huset, pluss at han kan gi elskerinnen sin et liv i luksus. Jeg har et forslag. Løp rett bort til den lekre bilen din og fest en stor gullsløyfe rundt den, for kjæresten til mannen din kommer til å sitte med de svette, griske hendene på rattet raskere enn du kan si ’hvil i fred’. Hun blir sikkert med ham i begravelsen, til og med,» fortsatte hun og så det levende for seg. «De kommer til å være gift før du vet ordet av det.»

«Neeei!» hylte Orla Hart, grep seg til magen og rugget fortvilet frem og tilbake. «Han kan ikke gifte seg med henne, han kan ikke.»

«Hvem skal stoppe ham? Du?» spurte Millie. «De kan gjøre akkurat som de vil, for du er jo død. Ikke se på meg på den måten! Jeg er så ærlig og oppriktig som jeg kan. Dette er rene fakta. Hadde jeg vært deg, ville jeg aldri tatt selvmord. Den gleden ville jeg ikke gitt dem. Jeg ville heller klort meg fast og konsentrert meg om å forsure livene deres mest mulig.»

Orla ristet trist på hodet. «Du forstår ikke. Jeg elsker Giles høyere enn noe annet. Jeg vil ikke miste ham.»

«Det kommer du til å gjøre hvis du dør,» sa Millie.

«Herregud, så brutal du er,» sukket Orla og lukket øynene.

«Du har jo et valg. Du kan bli her og kjempe for ekteskapet hvis det er det du vil,» foreslo Millie og tenkte at hun måtte være sprø som ville holde fast på en så fæl mann. «Eller så kan du sparke ham ut og finne deg en ny – en som er større, bedre og hyggeligere. Den som ler sist, ler best, vet du.»

«Ha ha,» sa Orla, særdeles lite entusiastisk. «Som om jeg kan regne med å få det til å skje.»

«Det kan skje.»

«Vet du hva som er problemet ditt? Du har lest altfor mye dårlig smusslitteratur.»

«Gi deg, nå da. Bøkene dine er ikke så dårlige,» protesterte Millie.

«Takk,» sa Orla og trakk på smilebåndet, «men jeg tenkte egentlig ikke på mine.»

Millie ble flau og slo beklagende ut med hendene. Hun hadde alltid hatt et eget talent for å tråkke i salaten.

«Unnskyld, men ikke prøv å vri deg unna det som er tema her. Du må love meg at du ikke skal ta selvmord. Hvis du gjør det, går det ikke ut over andre enn deg selv.»

Det var egentlig ikke helt sant. Millie grøsset ved tanken på den lemlestede, knuste kroppen klint utover de spisse steinene langt nede under Tresanter Point. Noen ville bli nødt til å rydde opp etter henne. Skulle hun påpeke det for Orla, eller var det å gå over streken? Hun rakk heldigvis ikke å ta noen avgjørelse.

«Okay, du vinner,» sa Orla Hart. Hun tørket øynene på kjolefalden, gjorde et kast med det lange håret og reiste seg. «Du har rett. Ekteskapet mitt er verdt å kjempe for. Jeg nekter å la den griske, lille tøsen ødelegge alt.»

Puh! Bra. Millie kjente magemusklene slappe av og sa oppmuntrende: «Det klarer du, det vet jeg.»

De gikk bort til Mercedesen som sto ulåst og med nøklene i tenningen. Orla rasket til seg raden med konvolutter og stakk dem inn i hanskerommet. Hun så på Millie. «Hvor bor du?»

«I Newquay.»

«Men er det jo sju kilometer dit! Hvordan hadde den såkalte kjæresten din tenkt at du skulle komme deg hjem?»

Millie trakk på skuldrene. «Det var derfor jeg måtte få deg til å ombestemme deg og la være å hoppe. Så du kunne gi meg skyss hjem.»

Kapittel 2

Det var den teorien, tenkte Millie der hun lå i badekaret med kjedet til proppen mellom tærne. Så mye var altså programmet hun så for tre måneder siden verdt. De hadde snakket så varmt om de mange fordelene med arrangerte ekteskap.

Der og da hadde det virket som en glimrende idé. Millie hadde lyttet henført til argumentene til den pene, unge, muslimske jenta som forklarte hvorfor arrangerte ekteskap var den eneste veien å gå. Man trengte bare å se på skilsmissestatistikken i Vesten, der alle giftet seg av kjærlighet, for å skjønne at hun hadde rett. Kjærlighetsekteskap var rene katastrofen. Det mest fornuftige måtte være at alle skulle la andre finne partnere for dem og glemme dette våset med seksuell kjemi. Kjærligheten måtte få vokse gradvis frem.

Siden alle de siste forholdene hennes hadde endt i elendighet, ble Millie sittende og nikke energisk mot tv-skjermen. Hun sa seg enig i hvert eneste ord. Da Hester en uke senere tilbød seg å arrangere et stevnemøte med en venn av en venn fordi hun bare visste at de ville like hverandre, sa Millie ja med én gang.

Så snart Millie fikk se Neil, skjønte hun at hun ikke likte ham i det hele tatt. Men det var greit, for det var jo ikke meningen heller. Hun måtte huske at tiltrekning ikke var noe å trakte etter. Denne gangen skulle kjærligheten vokse langsomt frem som en blomst. Alt det irriterende Neil gjorde, ville etter hvert bli mindre irriterende – kanskje til og med særtrekk hun elsket og satte pris på.

Det eneste hun var helt sikker på at hun aldri ville like, var at han slurpet i seg kaffen som en industristøvsuger.

Eksperimentet hadde mislykkes. Etter tre måneder var det ingen tegn til blomstrende kjærlighet. Millie hadde mistanke om at hun hadde blitt tildelt et ubrukelig frø.

Et helt ubrukelig frø.

«Te og toast!» kvitret Hester og åpnet baderomsdøren med et brak. «Og nå vil jeg høre absolutt alt, la hun triumferende til.»

«Alt om hva da?» spurte Millie og strøk det våte, blonde håret bort fra ansiktet, forbløffet over venninnens hypersensitive antenner. Hvordan i all verden kunne Hester vite at hun hadde tilbrakt ettermiddagen med å overtale Orla Hart til å la være å kaste seg utfor Tresanter Point?

«Ikke mist den i badekaret denne gangen,» sa Hester, la ned setet på toalettet og satte seg med beina i kors før hun rakte Millie asjetten med toast og Marmite. «Hørte du ikke at det ringte på?»

«Nei.»

Millie måtte ha vært under vann da. Enten det, eller så hadde hun sunget like høyt og falskt som hun pleide. Hun håpet virkelig ikke det hadde vært Orla Hart som ringte på.

Det var forresten lite sannsynlig, siden Orla Hart ikke visste hvor hun bodde.

«Det var Neil. Han kom med håndvesken din.»

«Å,» sa Millie og nikket lettet. Vesken hadde blitt stående igjen i bilen da hun gikk for å snakke fornuft med den suicidale Orla.

«Han slengte den til meg da jeg åpnet døren,» klaget Hester. «Han virket ikke særlig fornøyd, skal jeg si deg.»

«Nei. Jeg regnet ikke med det.»

«Vet du hva han sa?» spurte Hester indignert.

«Nei. Jeg lå jo i badekaret,» sa Millie.

«Han sa at han kom med vesken din selv om du ikke fortjente det, og at du er en prippen, bortskjemt megge, en egoistisk hurpe som tror at du er noe, men det er du ikke, så det så!»

«Okay,» sa Millie. «Jøss.»

«Du kan selv tenke deg hvor sjokkert jeg ble,» sa Hester og så alvorlig på henne. «Jeg sa: ’Er det Millie Brady du snakker om? Er du sikker på at du mener Millie Brady?’»

«Han var sikker,» gjettet Millie.

«Det kan du vedde på at han var. Dessuten sa han at det er slutt. Over og ut. Han vil aldri se deg igjen. Du er en utakknemlig tispe, han skulle ønske han aldri hadde truffet deg, du er jammen frekk som innbiller deg at du er bedre enn andre … ja, og så skal du bare vite at den greia du har på låret ikke er det minste fin. Den er motbydelig. Er du ikke klar over at bare vulgære jenter har tatovering?»

«Nå vet jeg det,» nikket Millie med et tappert smil. Hun fortjente det sikkert, siden hun hadde styrtet ut av bilen hans i et så viktig øyeblikk uten engang å forklare seg. Selvsagt var han såret.

Det siste sparket, det med tatoveringen, sved. Millie sank instinktivt dypere ned i vannet i et forsøk på å skjule det høyre låret under boblene. Jammen hadde hun angret den impulsive avgjørelsen om å la seg tatovere.

Det var ille nok å vite at man hadde en pinlig tatovering. Hun trengte ikke å få høre at det gjorde henne vulgær.

«Dette blir selvsagt rene spekulasjoner,» sa Hester, «men har jeg rett når jeg antar at du ikke står så høyt i kurs hos Neil akkurat nå?»

«Bare hvis det er blitt alvorlig kluss på børsen.»

«Hva har skjedd?»

«Han spurte om jeg ville flytte sammen med ham.»

«Og du takket nei?»

«Jeg svarte ikke engang. Jeg styrtet bare ut av bilen og la på sprang.»

Hester nasket til seg en bit toast. «Så da er det altså slutt?»

«Jepp.»

«Å. Da var du jammen heldig. Jeg visste at de muslimske greiene ikke ville funke.»

Millie trakk på skuldrene. «Det var verdt et forsøk.»

«Er du lei deg?»

Ærlig talt. Hvor dum gikk det an å bli? «Selvfølgelig er jeg ikke lei meg! Hvis jeg hadde hatt lyst å bo sammen med ham, ville jeg takket ja.»

«Men likevel,» sa Hester og tok en slurk te med en medfølende mine. «Nå blir liksom alt hengende i løse lufta. Du trenger en atspredelse.»

«Hva slags atspredelse?»

«Noe som kan muntre deg opp. Nå vet jeg det! Vi holder en fest! En innvielsesfest!»

Millie himlet med øynene. «Hess, vi har bodd her i to og et halvt år!»

«Å? Jøss, som tiden flyr når man har det moro! Nei vel, da går vi heller ut og tar oss en god, gammeldags fredagsfyll.»

Hester spratt entusiastisk ned fra toalettsetet og sølte te på baderomsmatten. «Vi går på byen for å feire bruddet med hjernedøde Neil, sjekker opp noen kjekke surfere og har det kjempegøy – en kveld vi aldri vil glemme!»

Det hadde vært planen, men slik var det jo med kvelder på by’n, tenkte Millie da hun flere timer senere tok av seg de altfor trange skoene og stappet dem ned i håndvesken. Man visste aldri hvordan det ville gå. Det var helt tilfeldig. En kveld kunne man stikke innom en vinkjeller for å ta et glass, rett fra jobb, stygg på håret og i arbeidsantrekk, og likevel mirakuløst nok få det kjempegøy.

Andre ganger kunne man bruke fire timer på å dolle seg opp og gå ut med adrenalinet og forventningene på topp. Og hva skjedde da?

Akkurat. Ingenting.

Det var naturligvis hva som skjedde i kveld. Jo da, de hadde hatt det hyggelig nok, hadde vært innom alle de mest trendy og kule barene i hele Newquay og truffet mange kjente, men i bunn og grunn hadde det vært en stor skuffelse.

Det hadde vært som å kaste seg over julestrømpen første juledag og finne et års forbruk av nydelig innpakkede sokker.

Moralen for kvelden hadde vært at det ikke var noe problem å finne en kjekk surfer, men å få ham til å tenke var umulig. Dette hadde vært en kveld fullstendig blottet for hjerneaktivitet, tenkte Millie dystert.

«Au, tærne mine,» klaget Hester og hinket bortover fortauet. Hun støttet seg til en postkasse og masserte føttene. Hun visste av bitter erfaring at hvis hun tok av seg skoene nå, ville hun kyle dem inn i nærmeste hekk. «Men han fyren med det mørke, krøllete håret i Barclay Bar var egentlig ikke så verst, var han vel? Likte du ham?»

Fyren med det mørke, krøllete håret i Barclay Bar hadde avsluttet hver eneste setning med: ’Skjønner hva jeg mener, hæ?’

«Nei, han var ikke så verst. Han var grusom,» sa Millie.

«Jeg syntes han var søt,» erklærte Hester, lente seg mot en gatelykt og sparket av seg stilettskoene. «Å, himmel, det var mye bedre.»

«Ikke ta dem av.»

«Jeg må. Jeg må!»

«Ikke kast dem,» ba Millie. Hvorfor gadd hun egentlig dette? Hester hadde gjort det hundrevis av ganger. Hun kylte heller skoene inn i nærmeste hekk eller hage enn å bære dem med seg hjem. En eller annen gang i løpet av morgendagen ville hun rekonstruere hjemveien og gå for å lete etter dem. Hvis skoene fremdeles var der, kastet hun seg henrykt over dem og behandlet dem som bortkomne barn som hadde funnet hjem. Hvis de ikke var å se, stakk hun innom politistasjonen – der de kjente henne godt – for å sjekke om noen hadde vært og levert dem. Det var det aldri noen som gjorde, men Hester elsket å flørte med vakthavende, og politifolkene lot til å like det.

Etterpå hadde hun selvsagt en perfekt unnskyldning for å gå ut og kjøpe seg et nytt par.

«Du liker dem. Det er yndlingsskoene dine,» sa Millie inntrengende, men det var for sent. Hester hadde svingt armen allerede. Den første røde og svarte, semskede skoen med stiletthæl seilte gjennom luften. Den blinket i lyset fra gatelykten. Skoen slo kollbøtte gjennom luften, og Hester slengte den andre skoen etter. Dessverre slapp hun hælen for tidlig. Den skjøt som en torpedo inn i busken ved siden av dem og …

«MIAAAUUU!»

«Å, herregud!» stønnet Millie og tok seg til munnen. «Du traff en katt!»

Hester gispet forferdet. «Det var ikke meningen! Det var et uhell! Å, vær så snill, ikke si at jeg drepte den!»

Hun våget ikke se, men holdt seg for øynene mens Millie krøp inn bak busken.

«Er den død? Er den død?» klynket Hester bak henne. «Dette er ikke til å tro! Jeg har drept en katt! Å, hjelp, jeg blir dårlig …»

I neste øyeblikk raslet det i blader, og en hvit katt smøg seg ut til Millie. Den gransket henne vaktsomt før den strøk hodet mot den utstrakte hånden hennes og begynte å male.

«Det gikk bra. Katten klarte seg,» ropte Millie. Det var verken tegn til blod, brukne bein eller hjernerystelse. Han hadde nok mjauet fordi han ble skremt.

«Gudskjelov!» sa Hester og pustet lettet ut. «Jeg trodde jeg hadde blitt morder.»

Katten slikket Millie på hånden. Den lot ikke til å ha tatt noen som helst skade av slengkastet. Millie merket at det var fuktig under knærne og begynte å vrikke seg baklengs ut fra busken. Det venstre håndleddet strøk mot noe glatt.

«Hvite bomullstruser,» klaget Hester bak henne. Hun hadde åpenbart kommet seg av sjokket. «Du gikk ut i kveld med helt vanlige, hvite bomullstruser. Ærlig talt, det var jammen ikke rart at du ikke traff noen ålreite mannfolk.»

Millie kom seg på beina, trakk skjørtet ned og ristet våte blader ut av håret.

«Jeg hadde ikke tenkt å vise noen trusene mine.»

«Det er ikke det som er poenget. Det har med innstillingen å gjøre. Når du går med sexy undertøy, føler du deg automatisk mer sexy. Dermed vil menn automatisk synes du er mer sexy også, og før du vet ordet av det, har du horder av dem hengende i hælene.»

«Men det kunne ikke skjedd deg, for du har nettopp slengt fra deg hælene,» påpekte Millie. «Glem trusene mine, nå. Se hva jeg fant under hekken!»

Hun viste fram lommeboken hun hadde kjent under busken. Hester kastet seg henrykt over den.

«Oi! Tenk om den er stappfull av penger!»

«Nei, Hester,» sa Millie og rev til seg lommeboken. «Vi kan ikke stjele andres penger.»

«Kan vi ikke det?» spurte Hester og ble lang i maska. «Nei, vi kan vel ikke det. Du og skruplene dine.»

Hun nappet Millie bedende i armen. «Men tenk deg om! Det kan være tusenvis av pund i den! Tenk om du åpnet den og så at det var en million pund der! Hvem ville få vite at vi hadde funnet den?»

Hun så seg rundt i den mørke, øde gaten. «Vi kunne kjøpe en Ferrari og likevel ha penger til overs til nye sko.»

Millie presset lommeboken mot kinnet. Det myke, slitte læret var kaldt og fuktig og luktet våt jord. Den måtte ha ligget der en god stund.

«Vi tar den med til politistasjonen,» avgjorde hun.

«Nei!» stønnet Hester. Politistasjonen lå i motsatt retning. «Jeg har så vondt i føttene! De verker som besatt. Jeg klarer ikke …»

Millie så for seg Hester krabbe klynkende gjennom hele byen. Hvis det noen gang kom til å bli arrangert en klagekonkurranse i Newquay, ville Hester være en klar favoritt.

Hun stakk lommeboken ned i vesken. «Vi går dit med den i morgen.»

Kapittel 3

Klokken var tolv da de kom hjem, og Hester fantaserte fortsatt drømmende om hvordan hun ville brukt pengene i en lommebok hvis hun hadde vært så heldig å finne en med en million pund i.

Hun hadde så mange planer at hun ville trenge tjue ganger mer enn det.

«Og så en ferie, naturligvis. Ferie må jeg ha. Kanskje i Florida? Jeg har alltid hatt lyst på en tur til Disneyland. Ja, og så en ring!» utbrøt hun og slo hendene frydefullt sammen. «En med en diger diamant, på størrelse med en bordtennisball, så tung at jeg ikke klarer å løfte armen.»

Hun trakk en flaske Chenin Blanc ut av kjøleskapet mens hun viste hvor umulig det ville være å løfte både flasken og verdens største diamant. «Herregud, dette blir for tøft for meg. Hvordan i all verden skal jeg klare å kjøre Ferrari når hånden faller ned fra rattet hele tiden?»

«Kjære vene. Dunk,» sa Millie og lente seg mot mikrobølgeovnen.

«Hva?»

«Nå er det på tide å lande.»

Millie hadde åpnet lommeboken og viftet med den. «Femten pund.»

«Femten? Ikke mer? Er du sikker?»

Millie var ikke bare sikker, men lettet også. Hester hadde forbausende gode overtalelsesevner når hun hadde bestemt seg for noe. Dessuten var de dønn blakke begge to.

De satte seg i stuen med hvert sitt hvitvinsglass mens de gransket innholdet i lommeboken.

«Ha! Han heter Hugh. Perfekt for deg,» utbrøt Hester og pekte på Millie. Da hun hadde lest etternavnet også, mumlet hun beklagende. «Femten pund. Hugh Emerson, jeg håper virkelig du er klar over hvilken gnier du er.»

«Men han er en godhjertet gnier, det skal han ha,» sa Millie til hans forsvar. «Se, her er et organdonorkort. Det er bare snille mennesker som har det. Det er mye bedre enn å ha penger.»

«Snakk for deg selv. Ingenting er bedre enn å ha penger.»

«Bensinkort, AmEx-kort, Barclaykort,» messet Millie og satt med dem som om hun spilte poker. «Ikke bli for oppglødd. Han har sikkert sperret dem alle sammen.»

«Videokort,» sa Hester og bladde i bunken. «Togkort, en kvittering fra Computerworld … Du store min, Hugh, så kjedelig du er! Du må se å få deg et liv. Hvor gammel er du?» spurte hun og sjekket førerkortet. «Tjueåtte! Du skulle hatt kondomer i lommeboken, ikke togkort. Hva slags tjueåtteåring går uten kondomer i lommeboken?»

«Eh … En som er gift, kanskje? foreslo Millie, som hadde funnet et fotografi som var stukket inn mellom to bensinkvitteringer. Hun viste det til Hester.

«Jøssenam.»

«Hm. Hva blir den endelige dommen over lommebokmannen? Han er kanskje ikke riktig så nerdete lenger?»

De så nærmere på paret på bildet. Jenta var i tjueårene og var slående vakker. Det mørke håret lå mykt rundt ansiktet der hun lo mot kamera. Øynene glitret, og hun hadde figur som en modell. Hun hadde tre ting på seg: en bikini, en skarlagensrød hibiskusblomst bak øret og en ring på langfingeren på venstre hånd. Med høyre hånd laget hun kaninører bak hodet til mannen sin. Hugh – det måtte være Hugh – hadde et smaragdgrønt badehåndkle rundt livet, mørke solbriller og rufset, solstripet hår. Lykkelig uvitende om kaninørene som stakk opp bak hodet hans, gliste han mot kamera. Den ene hånden holdt en tropisk drink, og den andre lå rundt jentas smale midje.

«Æsj,» stønnet Hester. «Den perfekte lykke. Blir ikke du også kvalm?»

«Men du kan ikke kalle ham kjedelig. Du må innrømme at han er råflott.»

Millie merket at hun holdt på å begynne å sikle. Hun dumpet ned i sofaen. Hugh hadde riktignok mørke solbriller, men de maktet ikke å skjule hvor kjekk han var.

«Han er selvgod,» snøftet Hester foraktelig. «Typer som ham er alltid det. De tror de er Guds gave til menneskeheten. Jeg skal vedde på at han er utro.»

«Du er så kynisk,» protesterte Millie. «Dette vet du ingenting om. Kanskje de er det lykkeligste paret i verden? De ser ut som om de er det.»

«Menn som ham er aldri trofaste. De skjønner ikke hva ordet betyr engang,» erklærte Hester og ristet på hodet. «De bedrar konene sine for moro skyld, bare fordi de vet at de kan.»

«Hvorfor har han i så fall ingen kondomer i lommeboken?»

«Ha! Han har sikkert akkurat brukt den siste.»

Millie så på adressen på førerkortet. «Han er fra London. Han må ha mistet lommeboken mens han var her på ferie.»

«Det er til pass for ham, siden han er utro,» mente Hester.

Millie så på bildet igjen. Hun måtte motstrebende innrømme at Hester antakelig hadde rett. Hun hadde forsvart ham instinktivt fordi hun så inderlig ønsket å tro at han elsket kona si og var trofast mot henne.

Det var som å ønske å tro på sjøormen i Loch Ness. Man kunne tro av alle krefter, men det var liten sannsynlighet for at den fantes.

Millie tømte vinglasset. Det slo henne at hun faktisk visste litt av hvert om Hugh Emerson – den sjarmerende, utro, sleipe drittsekken. Men han hadde et stort hjerte, minnet hun seg selv på. Ellers ville han ikke ønsket å donere organer i tilfelle han døde uventet.

«Du må aldri stole på en mann som har penere bein enn du har selv,» formante Hester. Når man hørte henne snakke, skulle man ikke tro at hun hadde en veldig ålreit kjæreste selv. Nat var fantastisk på alle måter. Det eneste minuset var arbeidstiden hans. Nat var kjøkkensjef på en restaurant og jobbet på ukristelige tider av døgnet.

Et annet minus var at restauranten han jobbet i tilfeldigvis lå flere hundre kilometer unna, i Glasgow.

Millie snudde et av visittkortene til denne Hugh Emerson. Der sto mobiltelefonnummeret hans. Og under over alle undere – hun hadde telefonen rett ved siden av seg.

«Hva skal du?» spurte Hester.

«Det er vanlig høflighet å gi beskjed om at vi har funnet lommeboken hans.»

«Hvorfor ser du ut som om du holder på å le deg i hjel?»

Millie så uskyldig på henne. «Hva? Kan vi ikke ha det litt moro først?»

Klokken var halv ett om natten, men han tok telefonen på det andre ringesignalet. Millie hadde ikke forventet at en kvinnebedårer som ham skulle ligge og sove søtt i sengen like over midnatt en fredagskveld. Det ville ikke overrasket henne om han var i sengen, men at han skulle sove var utelukket.

«Hallo? Hallo?» hvisket hun da hun hørte en mannsstemme. «Hugh, er det deg?»

«Ja, det er det. Hvem er dette?»

Stemmen var dyp og vakker. Det lød som om han moret seg. Det var slik det var med sleipe drittsekker. De hadde alltid forførende stemmer, og dem brukte de for å sjarmere trusene av damene.

Men ikke av damer som gikk med trauste, hvite bomullstruser fra Marks and Spencer, tenkte Millie. Selv de mest heftige kvinnebedårere satte sikkert grensen der.

«Å, Hugh! Gudskjelov at jeg endelig har funnet deg! Det er Millie her. Husker du meg? Vi møttes på den festen i Fulham.»

«Millie,» gjentok han. Hun syntes hun hørte ham rynke pannen. «Beklager, men jeg kan visst ikke … Hvem sin fest er det du snakker om?»

Ha! Klart han ikke husket det. Han var jo på så mange fester. Sikkert tre-fire i uken.

«Det var for fem måneder siden, rett før jul. Du husker det helt sikkert,» insisterte Millie. «Jeg hadde rød kjole med paljetter. Vi pratet en stund, og så tok du meg med ovenpå og …»

«Jeg beklager, avbrøt Hugh Emerson med en antydning til smil i stemmen. «Du har feil mann.»

«Hugh, vær så snill! Ikke si sånt!»

«Jeg mener det. Jeg aner ikke hvor du har fått nummeret mitt fra, men det er definitivt ikke meg du er ute etter.»

«Du heter Hugh Emerson og bor i Richmond Crescent. Du er tjueåtte år gammel,» leste Millie, lett hysterisk i stemmen. «Du har blondt hår og flotte bein.»

«Men …»

«Og en føflekk på magen, litt til venstre for navlen,» sa Millie triumferende da Hester pekte den ut for henne på bildet.»

Hugh Emerson virket forbløffet. «Hør her, dette må være en misforståelse.»

«Ikke prøv å snike deg unna,» sa Millie indignert. «Du kan ikke late som om det ikke skjedde, Hugh, for det gjorde det. Jeg var på festen sammen med venninnen min, Hester, og du var der med kona eller kjæresten din – jeg vet ikke riktig hva hun er. Pen jente, langt mørkt hår … Jeg husker ikke hva hun heter.»

«Hør nå her …»

«Nei, Hugh, det er du som skal høre på meg,» erklærte Millie. Nå måtte hun skynde seg før hun brøt ut i latter. «Du tok meg med ovenpå og forførte meg. Jeg nekter å la deg vri deg ut av dette. Jeg er gravid, Hugh. Du skal bli far.»

Informasjonen ble møtt med passende, forbløffet stumhet.

Omsider sa han: «Hør her, jeg er virkelig lei for det, men dette kan ikke stemme.»

«Å, jeg burde skjønt at du ville gjøre dette! Din elendige drittsekk!» klynket Millie. «Først bedro du kona di, og nå vender du ryggen til meg også! Si meg én ting: Er hun klar over hva du holder på med bak hennes rygg?»

Det ble stille igjen.

«Er det Louisa du snakker om?»

«Ja, det var det hun het!» sa Millie og sendte Hester et triumferende smil. «Louisa.»

Hugh Emersons stemme endret seg momentant. All varme var forsvunnet. Det føltes som om døren til fryseren var gått opp.

«Jeg vet ikke hvem søren du er eller hvorfor du gjør dette, men jeg synes du skal vite at …»

«Jeg hører ingenting,» hvisket Hester desperat da stemmen hans sank. Hun trakk Millie i albuen. «Jeg hører ikke noe! Hva er det som skjer?»

KLASK. Millie slengte på røret. Hun stirret på Hester, likblek og forferdet.

«Hva er det? Hva er det?»

Millie var stum. Hun krympet seg. Hun var så flau at hun klødde over hele kroppen.

«Ikke se på meg på den måten!» klaget Hester. «Hva sa han?»

Millie følte seg dårlig. Hun hang skamfullt med hodet.

«Det er åtte måneder siden han og Louisa var sammen.»

«Var det ikke det jeg sa? Det ble slutt fordi han bedro henne.»

«Ikke helt,» sa Millie. «Det ble slutt fordi hun døde.»

Hester ga Millie en god klem før hun gikk for å legge seg.

«Opp med humøret, nå. Du kunne jo ikke vite at hun var død.»

Millie ristet på hodet. «Jeg er en idiot.»

«Det var jo bare ment som en spøk,» trøstet Hester.

En fantastisk morsom spøk, tenkte Millie dystert. «Jeg skammer meg så.»

«Jeg er bare glad for at du hadde vett nok til å ringe fra skjult nummer,» sa Hester lett. «Nå kan han i hvert fall ikke spore oss opp og komme på døren med hagle.»

Hun gikk til sengs. Millie ble sittende oppe. Hun var fullt klar over det ikke var noe poeng å forsøke å sove. Telefonsamtalen hjemsøkte henne. Hvert eneste ord som hadde blitt sagt, ble spilt om og om igjen i hodet. Hun grøsset av ydmykelse da hun tenkte på hvor iskald Hugh Emerson hadde blitt mot slutten av samtalen.

Det kom ikke på tale å levere lommeboken på den lokale politistasjonen. Millie rablet en kort beskjed på en papirbit som hun var sikker på at ikke kunne spores tilbake til henne.

Kjære Hugh,

Jeg vil be tusen millioner ganger om unnskyldning for telefonsamtalen. Vi fant lommeboken din og ville fleipe med deg, men det ble helt feil.

Vennlig hilsen

Fryktelig Skamfull.

PS: Unnskyld, unnskyld, unnskyld.

Millie tok ikke sjansen på å bli sittende og gruble over om meldingen var beklagende nok. Hun pakket den raskt sammen med lommeboken, skrev Hughs adresse på forsiden og klistret alt hun hadde av løse frimerker utenpå.

Klokken to om morgenen, desperat etter å kvitte seg med beviset, løp hun barbeint til enden av gaten og stappet pakken inn i postkassen.