Jorunn Johansen

2

Fossefall

Mellom to menn

Til minne om

Helga Hansdatter

Kjære leser

Skogfinnene var et sterkt folkeslag som utvandret fra Finland og senere Värmland. Utvandringen begynte allerede på 1500-tallet. De kom til Norge fordi mange ikke hadde sørget for skjøte på eiendommene, og fordi det ble forbudt med svedjebruk i Värmland.

Året 1630 ble det for alvor fart på innvandringen til Finnskogen. Fra Røgdenområdet som ligger i nærheten av Svullrya, flyttet bosettinger seg til resten av Grue i Finnskog.

Svedjebruket, eller svijordbruket, var skogfinnenes hovedkulturbærer og deres næringsvei. Skogen ble felt, men den ble ikke brent med en gang. Først når den var tørr, ble den brent, og ned i asken ble det sådd rug. Det fortelles om svedjing langt opp på 1900-tallet.

Finnene er godt kjent for sin sauna, og saunaen er i bruk den dag i dag. Saunaen hadde mange funksjoner på den tiden. Røykstua har også spilt en stor rolle hos det gamle finnefolket. Den berget dem fra vinterkulden. Røykovnen dekket ofte en fjerdedel av gulvflaten, og var murt opp av gråstein og leire.

På torpene i Finnskogen var det hovedhus og løer i tillegg. Finnene har god kunnskap om naturmedisin, naturguder og såkalt overnaturlig tro (eller trolldom). Magi er også velkjent i området. Huldra og de underjordiske var godt kjent for å vise seg for folk i de dype skogene.

Finnskogen har veldige skogvidder, mil etter mil med tett barskog. Skogfinnene vandret mye, langs daler og gjennom svaiende gress.

Fossefall er lagt til Finnskogen og er knyttet sammen i en fortelling som jeg håper vil gi deg mange timer med gode leseopplevelser.

Vennlig hilsen

Jorunn Johansen

Takk

Jeg ønsker å rette en stor takk til Jane som trodde på meg og ga meg håp. Jeg vil også takke Ståle, Fredrik og Sebastian for at de har støttet meg.

Min oldefar hadde finske foreldre som bodde i en stue på Finnskogen, så finneblodet har jeg i årene. Likevel vil jeg gjerne få presisere at både personene og handlingen i Fossefall er fri diktning, i likhet med navnene på gårdene.

Mange av skrømtene, sagnene og overtroen jeg forteller om i Fossefall, har blitt fortalt til meg av min oldemor Helga Hansdatter, som også var fra Finnskogen. Serien er skrevet til minne om henne.

Persongalleri

Amalie Johansdatter (18) | datter på storgården Furulia
Johannes Torp (36) | Amalies far
Kajsa Torsdatter (36) | Amalies mor
Tron Torp (20) | Amalies bror
Kari Johansdatter (17) | Amalies søster
Helga (60) | tidligere barnepike
Gudrun (18) | tjenestejente
Marie (20) | tjenestejente
Inga (4) | Maries datter
Kalle (18) | dreng/adoptivsønn
Hjalmar | eldste dreng/husmann
Ola Hamnes (30) | Amalies forlovede
Majna (23) | en kvinne som bor hos Ola
Mitti Kauppi (18) | Amalies ungdomskjæreste
Tannel Kauppi (17) | Mittis halvsøster
Jens og Helene Sørlie (42) | naboer
Oddvar Sørlie (18) | Jens og Helenes sønn
doktor Bjørlie (50) | doktor i bygda
fru Apenes (57) | synsk kone
Vigdis (17) | Karis venninne
Lina Lund (18) | Trons forlovede
Joni | en finne som var vitne til drapet
Liisa | sigøynerkvinnen som ble kastet i fossen
Ruij | Liisas far
Halvor og Victoria Henriksen | et ektepar på Kirkenær
Fredrik Henriksen | Halvors bror

Slik sluttet forrige bok:

«Det er Mitti som er fanget i flammene,» skrek hun. «Du må hjelpe ham!» Hjertet dunket i naken skrekk.

«Mitti? Er du sikker?» Tvilen lå i Olas øyne.

Hun nikket. «Vær så snill, hjelp ham,» skrek hun igjen. «Du kan ikke la ham dø!»

Redselen fortærte henne. Hun sank sammen.

Et merkelig drag kom over ansiktet hans. «Nei, Amalie. Jeg skal ikke la ham dø. Det er min plikt å redde ham.»

Øynene hans lynte mot henne. Brått sto han tett inntil henne. «Jeg elsker deg, Amalie.» Stemmen hans var lav og intens. «Du skal bli min hustru uansett hva som skjer. Ikke glem det.»

Han snudde seg brått fra henne. I neste øyeblikk bykset han frem og løp inn i flammehavet.

1

Amalie sank sammen i gresset. Lydene fra gnistregnet skar henne i ørene. Hun forsøkte å se noe gjennom den tette røyken, men Ola var borte. Hun forsøkte å lytte etter Mittis rop om hjelp, men det var stille. Redselsfullt stille.

De måtte komme velberget tilbake. Begge to! Hun kunne ikke miste dem, ikke noen av dem. Hun ristet på hodet, forsøkte å skyve vekk de dystre tankene. Tenk om de ikke kom tilbake? Magen knøt seg, og hun svelget hardt.

En sky av røyk kom drivende mot henne. Hestene stampet med bena i bakken.

Sakte reiste hun seg og løsnet seletøyet. «Hysj, dette går bra.» Hun forsøkte å berolige dem. «Kom nå.»

Forsiktig trakk hun hestene nedover skråningen. Varmen skjøt gjennom henne, og hun kjente at svetten rant nedover ansiktet og halsen. Kjolen klistret seg til lårene, bena skalv under henne.

Svarta prustet henne i nakken og puffet henne i ryggen. Amalie så at den var redd, minst like redd som henne selv. «Vi går her,» sa hun og strøk hesten varsomt over mulen. Hestene hadde været redselen hennes, forsto hun.

Snart tråkket hun over et mosebelagt lende og fikk øye på et enormt grantre, et godt stykke fra tett røyk og flammer.

«Her er dere trygge,» sa hun da hun gikk over den myke mosen. Så bandt hun hestene godt fast til trestammen.

Lukten av død skog og sur røyk virvlet inn i nesen hennes. Hun snudde seg da hun kjente at bakken beveget seg under henne. Over mosesletten så hun tre elger komme løpende. Redselen lå i de stive blikkene deres, og nå kom de rett mot henne!

Elgoksen bykset fremover med fjølformet gevir. Den mørkebrune pelsen og hakeskjegget strittet. Hun gjemte seg fort bak trestammen, så elgene kunne løpe forbi henne. De enset henne ikke, men holdt blikket fast mot skogholtet lenger fremme. Klovene grov dypt ned i mosen. Dampen og varmen fra dyrene la seg som et teppe omkring dem.

Amalie knep øynene sammen, presset pannen mot trestammen. Kvae klistret seg til håret hennes.

Tungt satte hun seg på en stubbe og forsøkte å få igjen pusten. Det føltes som en evighet siden Ola bykset inn i flammene etter Mitti. Hun sukket og strøk hånden over kjolen.

Da hørte hun noe. Det var skritt. Noen var på vei mot henne! Hun trakk bena opp mot haken og bøyde seg fremover, forsøkte å finne ut hvor lyden kom fra. En gammel finne kom stabbende mot henne. Han bar på en bøtte og en spade. Ansiktet var møkkete, og klærne hang i en tull rundt ham. Hånden hadde et sår som skrådde over håndflaten, og det rant blod nedover støvlene hans.

Han stanset brått da han la merke til henne.

«Er det ikke datteren til herr Torp?» Han satte bøtta på bakken. Igjen så han på henne. «Beklager, du vet nok ikke hvem jeg er. Jeg heter Joni.»

Hun ble tørr i halsen, og kikket på ham med hamrende hjerte. Joni. Hun hadde hørt om ham før – han var kjent for trollskap og besvergelser. Han hadde ofte seidet sykdommer inn i bjørka. Hun hadde sett noen knudrete, hårete utvekster i skogen. Kunne det være der han hadde satt sykdommene, for slik å trekke styggedommen ut av folk? Kanskje. På folkemunne skulle de ha det til at navnet Joni betydde Gud er nådig.

Hun rensket stemmen. «Jeg heter Amalie.»

Han nikket. «Hva gjør du her? Vet du at faren din også er i skogen?»

«Nei, det visste jeg ikke.» Det overrasket henne. Faren hadde hatt hodepine tidligere på dagen. Han måtte ha sett brannen fra gården og løpt av gårde. «Hvor er han?»

«Han hjelper de andre med å få brannen under kontroll. Ja, det sier jeg; Torp er en dyktig kar.»

«Kjenner du far?»

«Ja, selvfølgelig. Jeg har ofte støtt på ham hos kjøpmannen. Faren din er ikke så langt unna, men det er farlig å ferdes på dette strekket. Dyrene løper denne veien for å slippe unna flammene.»

«Ja, det var tre elger som kom løpende rett mot meg.» Hun tenkte seg litt om. «Men kanskje du kjenner Mitti?»

Igjen nikket mannen. «Jeg kjenner ham godt.»

«Mitti er fanget i flammene, og lensmannen løp etter ham. Vi var ved fossen, og plutselig hørte vi noen som skrek. Vi fulgte lydene og så at det brant. Da vi kom hit, hørte jeg Mitti rope. Lensmannen løp inn i flammehavet for å finne ham, og nå er jeg så redd for dem.»

«Lensmannen?» Han rynket brynene.

«Ja. Kanskje de ikke finner veien ut. Røyken er så tett.» Hun flyttet blikket. «Vær så snill, kan du hjelpe meg å finne dem?»

«Vi finner dem sikkert, men det kan være at de allerede er i leiren. Du kan bli med dit hvis du vil.»

Amalie tenkte seg om. Kanskje han hadde rett, og de kunne ikke løpe inn i flammene. «Da blir jeg med, men hva gjør vi med hestene?»

«La dem stå. Jeg kan hente dem senere.»

Joni gikk foran og førte henne ned en slak helling. Plutselig syntes hun det var noe kjent med ham. Han var minst like kraftig som Ola, men høyere. Han måtte være minst to meter høy, tenkte hun og løftet bena over en haug med tørre kvister.

Stadig hørte hun at det knitret bak henne. Røyken var ikke så tett her, og det var lettere å puste, men halsen kjentes sår. Kjolen hadde revnet ved blondekanten, men det betydde ikke noe nå. Ola var der inne, og gjorde sin gjerning for folket i bygda. Og hun var årsaken til at han styrtet inn i flammene for å redde mannen han hatet.

Hun kastet håret bak på ryggen, og kjente samtidig hvordan det klistret seg inntil kjolen, som var fuktig av svette.

Hendene hennes søkte mot halsen. Raskt kneppet hun opp den øverste knappen. Det surklet i skoene da de skrådde over myra. Det luktet søtt her. Den sure lukten av røyk var borte. Luften var klar og duftet skog og mose.

Skyene drev sakte forbi, og fuglene fløy grasiøst over dem. Det var som om denne delen av skogen var lykkelig over å ha sluppet unna ilden, og valgte å vise seg fra sin beste side. Lysstrålene fra solen kastet seg over stubber og mosebelagte lender.

«Nå er vi der snart,» sa Joni over skulderen. «Det ser ut som om ilden kan være under kontroll nå. Se!» Han pekte over åsen. «Røyken avtar.»

Amalie la merke til at Joni var en staut kar under all skitten som hadde lagt seg som en stripe i ansiktet hans. Det gråstenkte håret falt om skuldrene, og de grønne øynene smilte muntert mot henne.

Hun fulgte blikket hans. Amalie pustet lettet ut. Nå håpet hun at faren var over for denne gang. Foran dem var en lysning.

«Du må være forsiktig når du ferdes i skogen,» sa han.

«Jeg er ikke redd for skogen. Jeg er glad i naturen og føler meg hjemme her.»

Plutselig stanset han og snudde seg mot henne. Han hevet de sølvgrå, buskete brynene, og så på henne.

«Jeg kjenner deg, frøken Amalie,» sa han lavt. «Det var jeg som våket over deg da du sov i gressenga den skjebnesvangre dagen. Drapsmannen hadde forsvunnet, men jeg var redd han skulle komme tilbake og finne deg.» Han trakk frem en tennstikke og fyrte opp pipa. Røyken fløt bortover med den svake vinden.

Hun gispet. «Var du der? Ved fossen?»

«Ja.»

«Men det er …» Hun tenkte seg om. «Nå ble jeg glad. Da må du tro meg når jeg sier at det var en drapsmann – og ikke den onde – som kastet kvinnen i fossen?»

Han trakk på skuldrene. «Det var en mann, ja, et menneske som deg og meg. Men det var ingen som trodde meg heller. Bygdefolket mente at det var sagnet.»

«Slik har det alltid vært,» sukket hun.

«Ja,» sa Joni og skuet utover skogen.

Gleden skjøt opp i henne. Endelig, etter så mange år, var det en som trodde henne, en som hadde sett drapsmannen i kappen.

Joni trykket hånden hennes. «Jeg kunne ikke hjelpe sigøynerkvinnen. Jeg klarte ikke å fange drapsmannen heller, men jeg har satt livet mitt på at en dag skal jeg finne ham. Du må tro meg, frøken Amalie. Jeg går rundt med de samme tankene som deg. Jeg så kvinnen for sent, og jeg kunne ikke se mannens ansikt. Den hetten …,» sa han og ristet på hodet, «… var i veien.»

Hun så smerten og fortvilelsen i øynene hans. Den samme fortvilelsen som rørte seg i henne.

Kanskje Joni kunne snakke med faren? Da måtte han tro at det var en drapsmann hun hadde sett den dagen.