Holly Black og Cassandra Clare

GULLTÅRNET

Oversatt av John Grande

TIL CAMMIE OG ELLIOT,

SOM BEGGE ER FLINKE TIL Å VÆRE SLEMME

FØRSTE KAPITTEL

FOR FØRSTE GANG i Calls liv virket huset han hadde vokst opp i, lite.

Alastair stanset bilen, og de stavret seg ut sammen med Valdsverk, som løp av sted langs plenkanten og bjeffet. Alastair kastet et blikk på Call før han låste bilen – han hadde ingen koffert som skulle bæres inn, ingen bager eller annen bagasje å tenke på. Call hadde kommet tomhendt hjem fra mester Josef.

Ikke helt tomhendt, sa Aarons stemme i hodet hans. Du har jo meg.

Call forsøkte å la være å smile. Det hadde vært rart om faren hans så at han sto og gliste ut i løse luften, spesielt siden han ikke hadde hatt noe særlig å smile for i det siste – Magisteriet hadde seiret over mester Josef og styrkene hans, men mange hadde mistet livet. Calls bestevenn, Aaron, var blitt vekket fra de døde bare for å dø igjen.

Det var i hvert fall det alle trodde.

«Går det bra med deg?» Alastair myste på Call. «Du ser litt nedfor ut.»

Call sluttet å forsøke å la være å smile. «Bare glad for å være hjemme.»

Alastair ga ham en keitete klem. «Det skjønner jeg godt.»

Huset virket mindre på innsiden også. Call gikk inn på rommet sitt, og Valdsverk fulgte pesende i hælene på ham. Det var fortsatt rart å se Valdsverk med vanlige grønne ulveøyne istedenfor regnbueskimrende kaosbitte øyne. Call bøyde seg ned og klødde Valdsverk bak ørene, og ulven gjespet og logret så halen dunket i gulvet.

Call trasket rundt i rommet mens han løftet på ting litt tilfeldig og la dem fra seg igjen. Den gamle uniformen fra jernklassen. Glatte småsteiner fra grottene i Magisteriet. Et bilde av ham og Aaron og Tamara der de smilte fra øre til øre.

Tamara. Det knøt seg i magen.

Han hadde ikke snakket med Tamara siden hun satt på kne og bøyde seg over ham mens han lå livløs på slagmarken utenfor hovedkvarteret til mester Josef. Akkurat da hadde det vært mulig å tro at hun brydde seg om ham på den måten han håpet, men i tausheten etterpå hadde han skjønt hvordan det lå an. Det var én ting å ønske at noen ikke skulle dø, men tross alt noe helt annet å ville snakke med dem etter at de hadde overlevd.

Tamara hadde ikke villet at Call skulle vekke Aaron fra de døde, og etter at han hadde gjort det, hadde hun ment at Aaron ikke var seg selv. I rettferdighetens navn skulle det sies at Aaron faktisk ikke hadde oppført seg som seg selv. Det hadde vist seg at det skjedde underlige ting med en sjel når man brakte den tilbake til en kropp som så vidt hadde begynt å råtne. Ironisk nok var Aaron langt mer seg selv nå som han herjet omkring oppe i hodet på Call. Men Tamara visste ikke at Aaron fremdeles var her, og med tanke på hvordan hun hadde reagert før, var Call rimelig sikker på at hun kom til å bli ytterst mistenksom hvis hun fikk vite det. Hun trodde allerede at Call var en ond trollmann, eller i det minste en trollmann med onde tilbøyeligheter.

Og det hadde Call egentlig ikke lyst til å tenke på, for av alle mennesker i verden var Tamara den som hadde stolt mest på ham.

Vi blir uansett nødt til å si det til henne, vet du.

Call skvatt. Selv om Aaron hadde vært hos ham hele tiden mens han lå på sykestua på Magisteriet og hentet seg inn etter å ha brukt for mye kaosmagi i kampen mot Alex, klarte han aldri å venne seg til at et annet menneske hørte og svarte på tankene hans.

Det banket på døren, og Alastair åpnet den. «Har du lyst på middag? Jeg kan lage noen ostesmørbrød med chiliost. Eller kanskje vi kan bestille pizza.»

«Ostesmørbrød høres kjempebra ut», sa Call.

Alastair gjorde seg flid med ostesmørbrødene, hadde smør i pannen så brødet ble sprøtt og godt, og åpnet en boks med tomatsuppe. Faren til Call hadde aldri vært noe særlig til kokk, men å sitte ved middagsbordet sammen med ham – og snike skorper under bordet til Valdsverk – var mye bedre enn det lekreste festmåltid mester Josef kunne trylle frem.

«Nå», begynte Alastair så fort de hadde satt seg og begynt å spise. Tomatsuppen var salt og søt, helt som den skulle, og chiliosten var akkurat passe sterk. «Vi er nødt til å snakke om fremtiden.»

Call tittet forfjamset opp fra suppen. «Fremtiden?»

«Du begynner snart i gullklassen på Magisteriet. Alle er enige om at du har, øh, lært nok magi til å ha bestått sølvklassen. Du får gå gjennom porten så fort du er tilbake på skolen til høsten.»

«Jeg kan ikke dra tilbake til Magisteriet!» sa Call. «Alle hater meg.»

Alastair dro håret tilbake med en fraværende bevegelse. «Sikkert ikke så mye nå lenger. Du er en helt igjen.» Faren til Call var på mange måter en fantastisk pappa, men han kunne gjerne jobbe litt med oppmuntringsteknikken. «Uansett, du trenger bare å komme deg gjennom ett skoleår til. Og nå som mester Josef er borte, blir det sikkert ganske rolig.»

«Kollegiet …»

«Du behøver ikke å gå på Kollegiet, Call», sa Alastair. «Og jeg tror det er best at du ikke gjør det. Nå som Aaron er borte, er du den eneste makaren. De kommer til å prøve å utnytte deg, og de kommer aldri til å stole på deg. Du kan aldri leve et normalt magusliv.»

Call var ikke så sikker på om det fantes noen maguser som levde et normalt liv. «Hva skal jeg gjøre isteden, da? Studere på vanlig college?»

«Jeg har aldri studert i det hele tatt», sa Alastair. «Vi kan ta oss fri en stund, reise litt. Jeg kan lære deg yrket mitt – vi kan starte et firma et sted, far og sønn. I California, kanskje.» Han rørte litt i suppen med skjeen. «Vi blir sikkert nødt til å skifte navn. Unngå Magisteriet og Rådet. Men det er verdt det.»

Call visste ikke hva han skulle si. Akkurat nå hørtes det helt perfekt ut å slippe å tenke på Rådet og hvordan de så på makarer, eller på alle som hatet Konstantin Galen, Dødens fiende, som hadde lagt sjelen sin i Calls kropp og levde videre der. Men …

«Du, det er noe jeg må fortelle deg», sa Call. «Aaron er ikke borte på ordentlig.»

Alastair rynket brynene bekymret.

Au da, tenkte Aaron. Jeg håper han ikke får helt hetta.

«Hva mener du?» sa Alastair varsomt.

«Han er fortsatt i hodet mitt, ikke sant. Han lever liksom videre inne i meg», datt det ut av Call.

Du trenger virkelig ikke å fortelle ham dette, sa Aaron. Det kunne han si, han som nettopp hadde påstått at de måtte fortelle det til Tamara.

Alastair nikket langsomt, og Call senket skuldrene lettet. Faren hans tok det pent. Kanskje han hadde noen forslag til hva de kunne gjøre.

«Det er en fin måte å se det på», sa Alastair omsider. «Du takler dette veldig bra. Det er tungt å sørge, det vet jeg godt. Men det beste du kan gjøre, er å minnes den du har mistet, og –»

«Du skjønner ikke», avbrøt Call. «Aaron snakker til meg. Jeg hører ham.»

Alastair fortsatte å nikke. «Jeg følte det sånn iblant etter at vi mistet moren din. Det var nesten som om jeg kunne høre Sarah kjefte på meg. Spesielt den gangen jeg lot deg krabbe rundt ute og du spiste jord mens jeg ikke fulgte med.»

«Spiste jeg jord?» spurte Call.

«Det styrker immunforsvaret», sa Alastair, litt på defensiven. «Du klarer deg fint.»

«Ja, kanskje det», sa Call. «Men det er ikke det som er poenget. Poenget er at Aaron virkelig er hos meg, helt på ordentlig.»

Alastair la hånden mildt på skulderen til Call. «Det er han helt sikkert», sa han.

Og Call hadde ikke hjerte til å si noe mer.

Natten før han dro hjemmefra for å ta fatt på det siste året på Magisteriet, lå Call våken i sengen mens månen tegnet en hvit stripe over sengetøyet. Han hadde pakket en bag til reisen til Magisteriet neste dag, der han skulle ta på seg den dyprøde uniformen gullklassingene gikk i. Han husket at han hadde sett på Alex Strike i gullklasseuniformen, hvor kul og selvsikker han hadde virket sammen med vennene sine. Nå var Alex død. Og Call var glad til. Alex hadde myrdet Aaron og fortjente alt han hadde fått.

Call, hvisket Aarons stemme. Ikke tenk på disse tingene. Du må bare komme deg gjennom morgendagen.

«Men alle kommer til å hate meg», sa Call. Han visste at faren hans var uenig, men han var rimelig sikker på at han hadde rett. Han hadde kanskje blitt stående på riktig side i det forrige slaget, og han hadde kanskje reddet Magisteriet, men han bar fremdeles den fordervede sjelen til Konstantin Galen i seg.

Valdsverk klynket og snuste på hånden til Call før han ga seg til å krype innunder dynen. Det hadde vært søtt da han var valp, men med en fullvoksen ulv var det direkte farlig, selv om han ikke var kaosbitt lenger.

Kutt ut, Valdsverk, tenkte Aaron, og Valdsverk løftet hodet og blunket. Han hører meg! Aaron hørtes henrykt ut.

«Det er bare noe du innbiller deg», sa Call.

Det banket på døren. «Call? Snakker du i telefonen?» spurte Alastair.

«Nei!» ropte Call. «Jeg bare – snakker med Valdsverk.»

«Akkurat.» Alastair hørtes ikke overbevist ut, men skrittene fjernet seg.

Du har Tamara og Valdsverk og meg, sa Aaron. Så lenge vi holder sammen, kommer vi til å klare oss.

ANDRE KAPITTEL

DER HAN SATT i passasjersetet på Alastairs Rolls-Royce Phantom 1937-modell, på vei mot Magisteriet igjen, tenkte han på den gangen de hadde kjørt til jernprøven fire år tidligere. Han husket at faren hadde fortalt at hvis han bare strøk på prøvene, så slapp han å begynne på magiskolen – og det var bra, for hvis han begynte der, kunne han dø nede i grottegangene.

Nå visste Call hva faren hans i virkeligheten hadde vært urolig for – at noen skulle oppdage at Call bar på Konstantins sjel. Og alt faren hans hadde vært redd for, hadde faktisk skjedd, bortsett fra det med døden nede i grottegangene.

Det var ikke for sent for det heller.

Tenker du bare på alt det fæleste du kan komme på? spurte Aaron. Det systemet ditt med ond-fyrste-poeng, for eksempel. Vi er helt nødt til å ta en prat om det.

«Ikke døm meg», sa Call.

Alastair kikket litt rart på ham. «Jeg dømmer deg ikke, Call. Selv om du har vært veldig stille på denne turen.»

Call måtte virkelig slutte å svare Aaron høyt.

Og Aaron måtte slutte å rote rundt i minnene hans.

«Det går bra med meg», sa Call til faren. «Litt nervøs, bare.»

«Nå er det bare ett år igjen», sa Alastair og svingte inn på veien til grottene der skolen lå. «Så kan ikke magusene påstå at du er farlig uskolert eller noe slikt sludder. Ett år til, så er du fri fra magusene for alltid.»

Noen minutter senere kløv Call ut av bilen og slengte bagen over skulderen. Valdsverk spratt ut etter ham og snuste i været. En buss slapp av noen andre elever, ferskinger rett fra jernprøven. Call syntes de så fryktelig små ut, og han tok seg i å bli urolig for hvordan det skulle gå med dem. Enkelte tittet nervøst bort på ham mens de pekte og hvisket til hverandre.

Han sluttet å bekymre seg for dem og begynte isteden å håpe at Warren, en underlig øgle som bodde i hulene, kom til å lede dem ned i en bergsprekk.

Da hadde du i hvert fall fått noen av de derre ond-fyrstepoengene, sa Aaron.

«Slutt å rote rundt i hjernen min», mumlet Call stille.

Alastair gikk rundt bilen, klemte ham farvel og klappet ham på skulderen. Call kvapp litt til da det gikk opp for ham at de var omtrent like høye nå.

Han hørte at folk hvisket rundt dem på alle kanter, og merket øynene som stirret på ham og faren. Da Alastair tok et skritt tilbake, var han stram om munnen. «Du er en god gutt», sa han. «De fortjener deg ikke.»

Med et sukk så Call på at han kjørte sin vei, og så bega han seg inn i hulene i Magisteriet. Valdsverk tasset etter.

Alt føltes både kjent og ukjent. Lukten av stein, som ble sterkere etter hvert som han tok seg dypere inn i labyrinten av tunneler, var kjent. Lyden av små, pilende øgler og den glødende mosen var kjent. Det samme var alle elevene som stirret på ham mens de hvisket bak hånden, men det var langt mindre trivelig. Det var til og med noen av mesterne som gjorde det. Call knep mester Rockmaple i å stå og glo på ham da han gikk mot døren til rommet sitt, og han skar en grimase tilbake.

Han la armbåndet mot døren, som gikk opp med et knepp. Han smatt inn i det han trodde skulle være et tomt rom.

Det var det ikke. I sofaen satt Tamara, allerede i gullklasseuniform.

Hvorfor trodde du ikke hun skulle være her? spurte Aaron. Det er hennes rom også.

For én gangs skyld svarte ikke Call høyt, men det var bare fordi det drønnet i ørene og han ikke klarte å tenke på noe annet enn Tamara. På hvor pen hun var, og hvordan det skinte av håret hennes, som var samlet i en tykk flette, og hvordan alt ved henne virket så perfekt, fra de skarpe øyenbrynene til den plettfrie uniformen.

Det der var snålt, sa Aaron. Hele hjernen bare gikk opp i røyk eller noe. Hallo, Call, er du der? Jorden kaller?

Han var nødt til å si noe. Han visste at han var nødt til å si noe, ikke minst fordi hun fortsatt så på ham som om hun ventet på at han skulle gjøre nettopp det.

Men han følte seg sjuskete og klønete og som en komplett tulling. Og han visste ikke hvordan han skulle forklare at selv om han kanskje ikke hadde tatt alle de rette valgene, så hadde det ordnet seg til slutt, og at han ikke var sint på henne fordi hun hadde stukket av sammen med Jasper og latt ham sitte igjen inne på ondskapssentralen sammen med mester Josef og Alex, så hun burde antagelig ikke være sint på ham fordi han hadde vekket Aaron fra de døde …

Niks, det der må du holde munn om, sa Aaron bestemt.

«Hvorfor det?» spurte Call, og så gikk det opp for ham at han hadde gjort det igjen, han hadde snakket høyt. Han klarte å stå imot trangen til å klappe hånden over munnen, for det kom bare til å gjøre vondt verre.

Tamara reiste seg fra sofaen. «Hvorfor det? Er det det eneste du har å si til meg?»

«Nei!» sa Call, men så kom han på at han ikke hadde funnet ut hva han skulle si.

Gjenta etter meg, sa Aaron. «Tamara, jeg vet at du har god grunn til å være sint, og jeg vet at jeg må vinne tilbake tilliten din, men jeg håper at vi kan bli venner igjen en gang. »

Call pustet dypt inn. «Jeg vet at du har god grunn til å være sint», sa han, og følte seg om mulig som en enda større tulling. «Og jeg vet at jeg er nødt til å vinne tilbake tilliten din, men jeg håper at vi kan bli venner igjen en gang.»

Tamara ble mildere i ansiktet. «Vi kan være venner, Call.»

Call kunne ikke fatte at det han hadde sagt, hadde virket. Aaron visste alltid hva han skulle si, og nå som han hadde Aaron i hodet, kunne Call også vite hva han skulle si! Det var jo glimrende.

«Ok», sa han nå, siden han ikke fikk flere instruksjoner. «Så bra.»

Tamara bøyde seg og klødde Valdsverk i pelsen under haken, og ulven ble så glad at han lot tungen dingle ut av munnen. «Det går visst bra med ham selv om han ikke er kaosbitt lenger. Han virker egentlig ikke så forskjellig fra før.»

Nå må du si at du er glad i henne, og at du har tatt noen dumme valg, og at du er lei for det, sa Aaron.

Det sier jeg ikke! tenkte Call tilbake. Hvis jeg sier at jeg er glad i henne, kommer hun til å le av meg. Men hvis jeg ikke sier noe mer, kan det hende at alt sammen bare glir over.

Det eneste han fikk til svar, var taushet. Surmulende taushet.

«Jeg er glad i deg», sa Call, og Tamara skvatt opp og ble stående stiv som en pinne. Både hun og Valdsverk så forbløffet på ham. «Jeg har tatt noen dumme valg. Noen skikkelig dumme valg. De dummeste valgene som noen gang er blitt tatt.»

Rolig nå, kamerat. Aaron hørtes nervøs ut.

«Jeg ville ha tilbake Aaron», sa Call, og Aaron tidde i hodet hans. «Du og Aaron – dere er de beste vennene jeg noen gang har hatt. Og Valdsverk. Men han dømmer ikke.»

Valdsverk bjeffet. Tamara skalv litt på leppene, som om hun forsøkte å ikke smile.

«Jeg vil ikke presse deg», sa Call. «Du må ta den tiden du trenger for å finne ut hva du føler. Jeg ville bare at du skulle vite at jeg er lei meg.»

Tamara ble stående taus en lang stund. Så gikk hun bort til ham og kysset ham på kinnet. Energien bruste gjennom kroppen på Call, og han måtte kjempe for å motstå trangen til å legge armene rundt henne.

Dæven, sa Aaron forsiktig.

Tamara trakk seg tilbake. «Dette betyr ikke at jeg tilgir deg helt, eller at vi er tilbake der vi var», sa hun. «Vi er ikke kjæ- rester, Call.»

«Jeg skjønner det», sa Call. Han hadde ikke forventet noe annet, men det føltes allikevel som et tungt slag i brystet.

«Men vi er venner», sa hun. Øynene hennes gnistret intenst. «Alle tror forskjellige ting om deg nå. De vet ingenting om at du … at Aaron ble vekket til live. De vet at mester Josef kidnappet deg, og de vet at du var med på å overvinne ham og Alex.»

«Bra?» sa Call forsiktig. «Det høres … bra ut?»

«Men nå vet alle at du har sjelen til Dødens fiende. Alle vet det, Call. Jeg vet ikke helt om de kommer til å skjønne at du ikke er ham.»

«Jeg kan bli her på rommet hele året.» Call kikket omkring seg. «Jeg kan skaffe meg mat ved å forhekse servelat sånn som mester Rufus gjorde den første gangen vi kom hit.»

Tamara ristet på hodet. «Ikke snakk om. For det første har vi ikke noe servelat. For det andre skal vi gå ut og møte dem. Du er nødt til å kunne leve et vanlig liv som magus, Call. Du må vise dem at du bare er deg selv, at du ikke er noe uhyre.»

Kanskje jeg aldri får noe liv som magus, tenkte Call. Kanskje det er slutt nå.

Oppe i hodet hans forholdt Aaron seg taus. Call var rimelig sikker på at han ikke burde fortelle Tamara om det faren hans hadde foreslått, at han skulle droppe Kollegiet og melde seg helt ut av magussamfunnet. Han syntes det var altfor forvirrende selv.

«Greit», sa han. «Jeg er med. Hva skal vi gjøre først? Gå på Galleriet?»

«Aller først har jeg noe til deg», sa Tamara, og han ble overrasket. Hun gikk inn på rommet sitt og kom ut med – en kniv. Calls kniv, som moren hans hadde laget, dekorert med virvelmønster på skjeftet og sliren.

«Miri», hvisket han idet han tok imot våpenet. «Tamara – tusen takk.»

Hvis noen plager deg i refektoriet nå, kan du kappe huet av dem, tenkte Aaron muntert.

Call satte pusten i halsen, men Tamara trodde det var fordi han ble rørt, og strøk ham over ryggen til det ga seg.