Ann Brashares

Søstre i gode og onde dager

Oversatt av Cecilie Winger, MNO

Ann Brashares

Søstre i gode og onde dager

Oversatt av Cecilie Winger, MNO

Med kjærlig takk til mine tre fantastiske brødre, Beau Brashares, Justin Brashares og Ben Brashares. Det nærmeste jeg har et søsterskap, er brorskapet med dere.

Hvis du ikke er borte for lenge, skal jeg vente på deg her hele mitt liv.

– Oscar Wilde

Prolog

Det var en gang fire gravide kvinner som traff hverandre på et aerobicstudio. Jeg tuller ikke, det var sånn denne historien begynte. Disse store, veltrente, pannebåndbærende damene var gravide med hver sin datter, som alle ble født i eller rundt september måned. Disse jentene begynte sin felles historie som spedbarn, senere vokste de opp til å bli små jenter og deretter voksne kvinner. Et søsterskap, kan du si.

Når jeg ser tilbake på dem – på oss – skjønner jeg at selv om vi ikke er forbundet i blodet, så er vi som fire søsken. Septembergjengen, som vi kaller oss, er styrt av fødselsrekkefølgens lover, selv om alle fire i bunn og grunn er like gamle.

Lena er den eldste. Hun er ansvarsfull, regelryttersk, uselvisk når det er påkrevd, stødig som en metronom, og ikke alltid den aller morsomste å være sammen med, for å være ærlig. Hun vet hvordan hun skal ta vare på deg. Hun vet hvordan man skal oppføre seg voksent, og hun vet å være seriøs. Hun vet ikke alltid hvordan man er useriøs.

Jeg innrømmer at jeg, Carmen, er det klassiske yngstebarnet – forsterket av det faktum at jeg vokste opp som enebarn. Det er ingen grenser for hvor selvsentrert jeg er når jeg først setter i gang. Jeg kan være en skikkelig temperamentsfull drittunge, men først og fremst er jeg lojal. Jeg er lojal overfor det vi står for og det vi har. Jeg kjenner stor ærbødighet overfor søstrene mine og overfor søsterskapet. Jeg er ikke likegyldig: Husk at jeg var den første til å si det. Det hender jeg føler meg som en maskot – som fyren i det pusete dyrekostymet med digert hode på fotballkamper, han som smelter fullstendig inni den varme drakten. Når det gjelder oss jentene, gir jeg alt.

Bee er utvilsomt hun midt i søskenflokken – fri som sommerfuglen. Hun elsker deg, men hun bryr seg ikke noe om hva du mener. Hun er ikke redd, og på den måten gjør hun oss andre modigere. Hun tillater seg å konkurrere, tillater seg å gi faen, tillater seg å feile og le av det. Hun kan være hensynsløs. Hun har mindre å tape; det er lenge siden hun hadde en mor. Hun utstråler så mye styrke at du glemmer at hun kan ta skade av noe. Du ser plutselig at hun sjangler, og skjønner at hun trenger hjelp lenge før hun skjønner det selv. Du føler med henne. Hun aner ikke hvordan hun skal føle sin egen smerte, men smerten din kjenner hun.

Tibby er den yngste av midt i flokken-barna, og en litt slu iakttaker. Hun er som den tause ungen i en irsk storfamilie, som alltid må gå i arveklær. Hun kan være kynisk, umiddelbart fordømmende, og knusende i all sin intelligens. Hun kan også, som en gammel venn så minneverdig formulerte det, «ombestemme seg». Hun har et talent for å sette søkelyset på løgnene – de løgnene vi forteller andre mennesker, de løgnene vi forteller oss selv. Alt dette bærer hun som et skall rundt et vidunderlig sensibelt hjerte. Hun bruker ikke det slagferdige viddet sitt mot oss, nesten aldri. Hun underholder oss med det, hun bruker det i manusene og kortfilmene sine. Hvis bare noen kunne produsere noen av dem snart. Noen ganger foredles Tibbys vidd til visdom. Jeg tror det er det hun gir oss.

I en viktig epoke av livet organiserte vi hele vennskapet vårt rundt en jeansbukse vi eide sammen. Ja, seriøst – en bukse. Vi kalte den Vandrebuksa, og ifølge mytologien vår rommet den kraft nok til å knytte oss sammen når vi var atskilt.

Buksa mistet vi i Hellas for nesten nøyaktig ti år siden. Hvordan har vi klart å holde sammen etter at buksa ble borte? spør du kanskje. Det er et godt spørsmål.

Å vokse opp tærer hardt på et vennskap. Det er ingen overraskelse. Jeg husker at moren min en gang sa at en god familie er skapt for avskjeder, siden barna alltid er nødt til å ta farvel. Jeg har mange ganger lurt på om det samme gjelder for gode vennskap. For sånn er det ikke med vårt. Vi har ingen anelse om hvordan vi skal takle avskjeder. Og jeg er nok den verste av oss alle. Et typisk bilde på det er meg som legger hendene over øynene, mens jeg later som om det ikke er noen avskjed på gang, og lengter etter at vi alle sammen er samlet igjen.

For å lage en prærie trengs en kløver og en bie,

og drømmeri.

Og kniper det med bier,

holder det med drømmeri.

– Emily Dickinson

Carmen kunne huske at hun en gang, da hun var tretten, snudde seg mot Tibby med et CosmoGirl-blad i den ene hånden og en kajalblyant i den andre og erklærte at hun aldri, aldri, ville bli lei av å sminke seg.

Vel, det skulle vise seg at det ikke stemte helt. Nå, mens hun en tidlig oktoberdag satt i sminkestolen i en campingvogn parkert på hjørnet av Bleecker Street og Bowery – i East Village, Manhattan – og fikk håret fønet for gang nummer sju millioner av en jente som het Rita og ble smurt inn med foundation i ansiktet for gang nummer åtte millioner av en jente som het Genevieve, følte Carmen at dette bare var nok en mil på hedonismens tredemølle. Man kan bli lei av alt.

Det var sant. Hun hadde lest en artikkel om det i Time magazine. «Man kan til og med bli lei av sjokolade,» hadde hun fortalt moren på telefonen kvelden i forveien.

Moren hadde laget en tvilende lyd.

«Det har jeg i hvert fall lest.»

Å være skuespiller i en dramaserie, selv i et forholdsvis bra og populært tv-drama, innebar bare noen få minutter foran kameraet for hver time tilbrakt i sminkestolen. Og selv når du var ferdig i sminken, midlertidig selvsagt, så var du egentlig ikke ferdig i sminken, fordi du likevel måtte henge rundt i området i timevis og drikke latte. Dette er underholdningsindustriens skitne hemmelighet: Den er kjedelig.

Det må tilstås at Carmen ikke akkurat hadde noen hovedrolle i serien. Hun spilte spesialetterforsker Lara Brennan i Criminal Court. Om ikke annet dukket hun i det minste ganske raskt opp på et krimåsted i nesten hver eneste episode, og noen ganger fikk hun i tillegg spille vitne i vitneboksen.

«Se opp,» sa Genevieve, som kom med maskarabørsten. Det var sjelden Carmen trengte instruks. Hun visste nøyaktig hva hun skulle gjøre med øynene i hvert eneste steg av maskarapåføringsprosessen. Hvis hun ikke alltid var litt forut, fryktet hun at hun ville ende opp som en av de mange dukkene hun maltrakterte som barn, takket være sin utrettelige og brutale trang til pynt og sminke.

Carmen gransket håret sitt i speilet. Hun hadde aldri trodd at hun ville bli lei av det heller. Hun kikket ned på de blekede stripene. De var blitt litt for skrikende, litt for lyse denne gangen. Hun ville helst ha satset på noe litt mørkere, men regissøren ville ha henne blond. Sannsynligvis fordi etternavnet til rollefiguren hennes var Brennan og ikke Garcia.

Carmen svingte med mobilen og lurte på hvem hun skulle ringe. Hun hadde allerede snakket én gang med Lena og to ganger med agenten. Hun fikk et glimt av Tibbys ansikt på netthinnen, mer av lojalitet enn av forhåpning om at hun rent faktisk kunne snakke med henne. Etter at Tibby flyttet til Australia sammen med Brian for snart to år siden, hadde Carmen nesten gitt opp håpet om å få fatt på henne i sanntid. Tibbys flytting hadde gått hastig for seg, en smule uorganisert, og hun endte med å bo veldig … langt borte. Den seksten timer lange tidsforskjellen var et konstant hinder. I begynnelsen hadde Tibby flyttet mye omkring, og ikke fått seg fasttelefon før lenge etter at Carmen hadde gitt opp tanken. Internasjonale samtaler på mobil ble alltid utsatt for dustete forstyrrelser, stort sett fra Tibbys side. Om noen uker. Om en måned. Neste vår. Slik hadde Carmen lovet seg selv at hun og Tibby snart skulle gjenoppta regelmessig kontakt. Carmen tenkte ofte på å ta en tur på besøk. Forrige juni hadde hun krysset av en dato på kalenderen, og Bee og Lena hadde straks sagt seg enige i planen. Men da hun mailet Tibby om det, kom Tibbys svar mye raskere enn vanlig. «Nja, det er ikke noe bra tidspunkt.»

For en gangs skyld tok Carmen det personlig. «Har jeg gjort noe galt?» spurte hun i svaret sitt.

«Å Carma, nei. Du har ikke gjort noe galt. Overhodet ikke. Alt er bare så travelt og rotete her. Ordner seg snart. Lover. Jeg lengter mer enn noe annet etter deg, Len og Bee.»

Ja, og så var det Bee. Carmen hadde ikke sett Bridget siden den siste svippturen hennes innom New York etter juleferien, men i lange perioder pleide Bridget og Carmen å snakke med hverandre hver dag – det vil si så lenge Bee ikke hadde mistet mobilen eller oversett telefonregningen altfor lenge. Bee var verdens beste avkobling fra en time i sminkestolen. Men Carmen nølte med å ringe henne nå. Det hadde vært dårlig stemning mellom dem de siste ukene, etter at Bee hadde kalt Jones en drittsekk.

Eller, for å være rettferdig: Bee hadde ikke bare dukket opp og sagt: «Forloveden din er en drittsekk.» Egentlig, for å være rettferdig, så var det Carmen som hadde kalt ham drittsekk, men Bee hadde ikke nølt et sekund med å si seg enig med henne. Problemet var at Carmen hadde lov til å si at Jones var en drittsekk. Det var hun som skulle gifte seg med drittsekken.

Carmens telefon ringte, og sparte henne dermed for bryet med selv å ringe noen. Hun løftet den raskt. Øreproppene var allerede proppet inn i ørene. Hun var en av de få menneskene hun visste om som svarte telefonen i samme øyeblikk som hun sjekket hvem som ringte på skjermen, ikke etter.

«Hallo, beibi.»

«Hei, Jones.»

«Fortsatt i stolen?»

«Jepp.» Jones var i bransjen, så han visste hvordan ting funket. Dessuten hadde han ringt henne en halvtime tidligere.

«Hvor sent skal dere holde på med opptak i dag?»

«Til rundt sju, sa Steven.»

«Hvis du kan, så rund av litt tidligere og kom direkte til Mandarin, greit? Det er vorspiel før den store veldedighetsgreia for Haiti. Det er viktig at du i det minste viser deg.»

«Det spiller vel ingen rolle for Haiti om jeg ikke rekker å komme på vorspielet.» Dette var én av tre veldedighetsgreier de hadde på kalenderen i denne uka.

«Dette handler ikke om Haiti,» sa Jones, som om hun var tett i pappen. «Det handler om familien Shaw. De inviterte oss, og jeg vil ikke disse dem. Hun blir sannsynligvis sjef for hele produksjonen om et års tid. Vi er ferdige der før klokken åtte. Ingen blir hele kvelden.»

«Aha. Selvsagt.» Selv så kynisk Carmen var, husket hun aldri å være kynisk nok. Hvorfor hadde hun trodd at den Haiti-veldedighetsgreia handlet om Haiti og ikke om familien Shaw? Hvorfor hadde hun trodd at gallaen handlet om gallaen og ikke om festen før gallaen? Hadde det ikke vært for Jones, kunne hun lett blitt en av de dustene som trodde det handlet om Haiti, og ble der hele kvelden.

Det var uendelig vrient å alltid skjønne spillet. Takket være en dose dumdristighet hadde Carmen klart å opparbeide et visst talent, men kunnskapen var ikke enkel å holde ved like. Uten Jones ville hun enkelt ha glidd inn i uvitenheten igjen, fått et tilbakefall til sin naturlige iver, og sannsynligvis aldri mer fått en eneste rolle resten av livet.

«Det er et spill, og du må spille med,» forklarte han ofte når hun følte seg motløs eller utstøtt. «Hvis du vil lykkes i denne bransjen, er det dette du må gjøre. Ellers får du velge deg en helt annen bransje.» Han var trettini år, mot hennes tjueni. Han hadde gjort dette i seksten år, hvilket han alltid minnet henne på. Men egentlig trengte han ikke å belære henne. Enten hun likte det eller ikke, var hun svært dyktig til å spille spill når hun selv ville.

«Jeg skal prøve å være der før sju,» sa hun.

Carmen følte et vagt ubehag da hun hadde avsluttet samtalen. Det var ikke det at Jones ikke brydde seg om veldedighet. Han gjorde det. Hver eneste måned overførte han fem prosent av inntektene sine til et veldedig fond. Man kunne ikke kritisere ham for det.

«Var det kjæresten din igjen?» spurte Rita.

Carmen nikket fraværende. Noen ganger var det vanskelig å finne noe man kunne kritisere ham for.

«Han er sjef i ABC, ikke sant?»

Hun nikket en gang til. Alle i denne bransjen var alltid på utkikk etter nye kontakter.

«Heldige deg,» sa Rita.

«Ja,» sa hun. Og ikke bare var han kjæresten hennes, han var forloveden også. Hvis hun var heldig, så var hun dobbelt heldig.

Og hva om hun ikke var heldig? Hva var hun da?

Lena la beina på skrivebordet. Den rosa neglelakken som søsteren hennes, Effie, hadde lakkert tåneglene hennes med sist hun var på besøk, hadde for lengst begynt å skalle av. Lena balanserte en skisseblokk på knærne og begynte å bla gjennom den.

Hun lovet seg selv at hun skulle rydde leiligheten i dag. Hun var nødt til å fylle et par søppelsekker med ting – leiligheten var altfor liten til å huse noe ekstra – men av alle de tjuesju skisseblokkene hun hadde, klarte hun ikke å kaste én eneste. Denne hun satt med nå, for eksempel, var en gammel en. På første side var det en blyantskisse av Mimi, Tibbys gamle marsvin, tjukk og sovende i flishaugen sin. Enda så lenge det var siden, husket Lena godt det frydefulle kaoset av blyantstreker som måtte til for å tegne flishaugen. Der var det en tegning av Bridget da hun var seksten; hun satt med knærne opp i en sofa og så på tv med en skeiv sombrero på hodet. Det må ha vært en uke eller to etter at hun kom hjem fra fotball-leiren i Mexico. Det var en løs blyantskisse, og Lena smilte av de skraverte linjene hun hadde brukt for å få fram brunfargen i Bees kinn. Det gikk ikke mange sidene mellom en av de uunngåelige tegningene av Lenas føtter. Der var det en halvfullført skisse av en grinete morgen-Effie i femtenårsalderen, altfor gretten til å la Lena gjøre den ferdig. Og så var det tre skisser av Carmens hånd fra tiden da hun fortsatt brukte humørring og bet negler. Hvordan kunne man kaste noe slikt?

Det ville bli enklere med de nye skissebøkene, vedtok Lena for seg selv. De besto hovedsakelig av føtter og var datert omtrent to år tidligere, da Lena nesten hadde sluttet å tegne. Disse siste par årene hadde hun isteden lagt energien sin i maleriene, som var arrangerte, strengt geometriske, og for det meste abstrakte. Man kunne ikke bygge seg noen karriere av å tegne rotete småskisser av venner, familie og føttene sine.

Hvorfor alle disse tegningene av føtter? Føttene var ikke hennes mest fordelaktige kroppsdel, kanskje heller det motsatte. De var størrelse 40, i noen sko 41, og de var tilbøyelige til å svette når hun var oppskaket eller nervøs. Tærne var ganske lange, spesielt nummer to og tre – Huset og Roastbiffen, som moren til Tibby pleide å kalle dem. De eneste fordelene føttene hennes holdt seg med som talte til deres fordel, var at de var festet nederst på beina hennes og dermed var på en slik avstand at hun lett kunne betrakte dem fra ulike vinkler. De var levende, og de holdt seg i ro når hun ga dem beskjed om det, og så krevde de ikke modellhonorar. Hun så det for seg hvis noen i en fjern fremtid skulle bry seg nok til å se tilbake på tegningene hennes. Den jenta hadde skikkelig oppheng på føttene sine, ville de tenke. Kanskje hun skulle kaste de to nyeste skissebøkene?

Telefonen på skrivebordet hennes ringte. Hun løftet den fra gaffelen uten å flytte på skisseblokken. Hun hadde ikke Se hvem som ringer-tjeneste (det kostet 6.80 dollar mer i måneden), men hun visste at det temmelig sikkert var én av tre: moren, søsteren eller Carmen. Og uansett hvem av disse tre det var, så ringte hun fra mobilen, hadde dårlig tid, og sa at hun bare ringte for å «hilse på».

Lena renset strupen før hun trykket på taleknappen. Det var ikke undervisningsdag, så hun hadde ikke snakket med noen ennå, og klokken var allerede tre. Hun hatet å bli tatt på fersken.

«Hei, Lenny, det er meg. Sov du?»

Urgh. «Nei. Bare …» Lena hørte en ambulanse og en masse tuting gjennom telefonen.

«Hvor er du?»

«På Greenwich Ave. Har akkurat tatt en ansiktsbehandling. Jeg ser skummel ut.»

Det var enten Carmen eller Effie, men fortsatt var det for bråkete til at hun visste sikkert. Lena holdt telefonen mellom skulder og øre og fortsatte med å bla seg gjennom sidene. «Hva gjør dere i kveld?»

Bare tre av mange ord var begripelige: «teater» og «veldedighetsgreie» og «Jones». Det var Carmen.

«Kult.» Lena kunne ikke bestemme seg for hvilket av ordene som var verst.

«Jones har kjøpt et helt bord.»

Jo, hun visste det. Det verste ordet var «Jones».

«Jeg burde ha invitert deg, men du ville ikke ha kommet.»

«Det er sant.»

«Og du skal holde deg … hjemme og se en film sammen med Drew.»

«Ja.»

Noen ganger gjorde Carmen det enkelt for henne.

«Det er bare så trist.»

Men aldri altfor enkelt.

«Nei, det er ikke trist. Det er det jeg har lyst til. Du vet at ikke alle kan være rike og glamorøse.»

«Jeg krever ikke glamour, Len. Du får bare ikke lov til å være så kjedelig.»

Lena lo. «Men du, har du gjort klinescenen med han overløperpolisen ennå?»

«Nei, det er fredag. Han har grusomt dårlig ånde.» Carmens stemmen ble oppslukt av noe Lena antok var en passerende buss.

«Kan du komme til New York neste helg?» spurte Carmens stemme da den var tilbake.

«For at du og Effie skal bytte på å dille og dalle meg opp, til jeg tar min død av det?»

«Gi deg, da. Len. Det var ikke så ille sist.»

«Hva med han fulle datafyren som spurte om han kunne få vaske meg med svamp?»

«Okay. Jeg lover at jeg verken skal hale deg med meg ut på middagsfest eller presentere deg for noen menn denne gangen.»

«Men jeg kan ikke. Jeg skal undervise lørdag formiddag, og så har jeg et maleri jeg må gjøre ferdig.» Lena gledet seg oppriktig til en stille helg i atelieret.

«Du har ikke vært her siden Labor Day tidlig i september. Før kom du hele tiden. Hva skjedde?»

Hva skjedde? Det var et godt spørsmål. Og det var ikke bare han slibrige datafyren som hadde skylden. På den tiden da Bee, Carmen og Tibby bodde stuet sammen på Avenue C, dro hun dit veldig ofte. Hun hadde vært der hver helg. Men det var lenge siden – mer enn tre og et halvt år siden. Før de mistet leiekontrakten, før Tibby flyttet inn sammen med Brian og deretter flyttet til den andre siden av jorda, før Bee flyttet til California, før Carmen ble halvberømt og ble sammen med den helvetes Jones. Før lillesøsteren hennes, Effie, flyttet til New York i en dis av åpne barer, pedikyr og vareprøvesalg, mens hun jafset i seg Manhattan fra ende til annen. New York føltes annerledes nå.

«Jeg har ikke tenkt å tvinge deg til noe,» lovet Carmen. «Du trenger ikke å kjøpe, kle deg i eller si noe. Jeg kan ikke snakke for Effie, stjernejournalisten, men jeg kommer til å la deg vandre rundt inne på Met i to dager, hvis det er det du vil. Og forresten kommer ikke Jones til å være i byen.»

Det gjorde det straks litt mer fristende.

«Du får gi meg beskjed,» sa Carmen, og stjal med det ordene ut av munnen på henne.

Lena husket plutselig noe. «Hei, Carma?»

«Mmmh?»

«Tekstet Tibby deg noe om at hun hadde sendt noe i posten?»

Carmen måtte ha stukket innom en butikk eller en lobby, for nå ble det plutselig stille.

«Ja. Merkelig, ikke sant. Du har ikke fått noe, har du vel?»

«Nei.» Lena hadde ikke sjekket postkassen i dag. Det måtte hun huske, tenkte hun med et blaff av forventning blandet med bekymring. De hørte såpass sjelden fra Tibby at de sirkulerte nyheten raskt når de endelig fikk livstegn.

«Det kommer aldri noe godt med posten,» mente Carmen.

Carmen var så knyttet til iPhonen sin at hun ville ha sydd den inn i huden hvis de begynte å selge iKirurgi i Apple-butikken. Hun stolte ikke på noen informasjon som kom fra annet hold. Men Lena likte posten. Hun hadde talent for å vente.

Carmens telefon begynte å pipe. Det gjorde den alltid før eller siden. «Manageren min,» sa Carmen. Nå ble stemmen hennes nok en gang blandet med gatestøy. «Snakkes. Elsker deg.»

«Ha det.»

Lena fikk mindre enn ti minutter med fred, før telefonen hennes ringte igjen. Denne gangen var det moren som ringte fra bilen. Det skjønte hun alltid fordi forbindelsen ble så spesiell.

«Hei, vennen. Skal bare prate litt.»

«Okay.» Stemmen hennes var i det minste varmet opp nå.

«Hvordan står det til?» Moren hørtes avslappet ut, noe som betydde at hun sannsynligvis ikke hadde snakket med Effie ennå. Vanligvis ringte hun begge døtrene etter tur, og Lena og Effie var enige i at det alltid var best å få den første oppringningen. Moren var en bekymrer. Etter at hun hadde snakket med Effie, var hun alltid voldsomt bekymret for mengden av fester, kredittkortgjeld og sinnssyk halloi. Etter å ha snakket med Lena var hun alltid voldsomt bekymret for fraværet av fester, kredittkortgjeld og sinnssyk halloi. Lena insisterte på at moren var mest bekymret for Effie, men Effie insisterte på at nei, det var definitivt Lena som seiret der.

«Hun kommer til å dø i sengen, helt alene, eller sammen med kattene sine,» pleide Effie muntert å oppsummere situasjonen hvis noen spurte hvordan det gikk med Lena. Men på den annen side mente jo Effie at det hadde vært en stille kveld hvis hun gikk hjem fra klubbene klokken tre istedenfor fire.

«Hvordan har du sovet?»

Moren spurte alltid om det, uansett hvor kort eller lang tid det var siden Lena sist sov. «Bra.» Det var det hun alltid svarte, uansett hvor bra eller dårlig hun hadde sovet.

«Har du spist lunsj?»

Lena kikket opp på klokken. Burde hun ha gjort det? «Ja.»

«Hva spiste du?»

«Mamma. Hvorfor trenger du å vite det?» Det virket som om moren trodde at hvis hun sluttet å spørre, så ville Lena slutte å spise. Hvis hun sluttet å ringe, så ville Lena slutte å snakke. Hvis hun sluttet å plage henne, ville Lena slutte å være. Det var ikke nok at hun hadde gitt Lena livet i utgangspunktet. Det virket som om moren mente det var nødvendig å gjenta det hver eneste dag.

«Jeg trenger ikke det. Jeg bare spurte.»

Hun var glad i moren, hun var avhengig av moren, og likevel plaget hvert eneste ord moren sa henne.

«En kalkunsandwich. Hvordan er det med pappa?»

«Bra. Jeg snakket med Ariadne om maleriet. Hun sier at 1 x 1,20 vil fungere, men har du noe som er mer blått?»

«Mer blått?»

«Hun ommøblerer. Hun har kjøpt ny sofa.»

«Ærlig talt, mamma. Mer blått?»

«Jeg bare gjengir det hun sa.»

«Jeg har ikke flere landskapsbilder som er så store. Jeg har noe som er figurativt, men de er ikke blå.»

«Lena, ikke hør så sint ut. Hun ønsker å støtte deg.»

Lena visste det. Og hun trengte også dette salget. Hvis hun ikke ville at moren skulle bedrive hallikvirksomhet og selge inn maleriene hennes til forstadsvenninner med blå sofaer, ble hun isteden henvist til å stille ut maleriene sine på den mer vanlige måten. To ganger hadde hun deltatt så smått i gruppeutstillinger, én gang i Providence og én gang i Boston. Begge gangene hadde hun solgt malerier og fått utvetydig positive omtaler i lokalpressen, og begge gangene hadde hun fått utbrudd av munnsår som var så ille at hun ikke kunne spise på dagevis. Da galleristen ringte for å lese kritikken i Herald for henne, svettet føttene hennes seg tvers gjennom sokkene. Selv bra ting kunne bli traumatiske for Lena.

«Men hvem vet. Kanskje musen dukker opp.» Moren ville tydeligvis avslutte det uten noen diskusjon. Lena hørte henne skru av bilmotoren.

«Muser får ikke lov til å velge farge.»

«Jeg må ile, kjære deg. Jeg ringer deg i morgen.»

Lena la på og kikket ned på føttene sine. Neste gang telefonen ringte, skulle hun ikke ta den. Hun skulle la den ringe ut av seg selv. Hun skulle bli som Bee og miste telefonen, kanskje til og med slutte å betale regninger, helt til telefonselskapet koblet henne ut. Da kunne hun nyte litt fred og ro, og ikke måtte dikte opp kalkunsandwicher eller forsvare sin egen måte å leve på.

Men telefonen ringte enda en gang mindre enn en time senere, og hun lot den ikke ringe ut. Tenk om det var Tibby? Hun visste at det ikke var det, men klarte likevel ikke å undertrykke tanken. Når var sist gang Tibby hadde ringt henne? Når var sist gang Tibby overhodet hadde svart på en mail? Men hun tenkte på Tibbys nylige SMS og klarte ikke å la telefonen få ringe mer enn to ring, selv om det åpenbart ikke var Tibby, men heller Effie, eller muligens Carmen, som ville fortelle henne hvilken film hun burde leie i kveld.

Lena likte ikke å innrømme det, men hun ventet på en måte alltid på en telefon. Ikke fra de menneskene som alltid ringte henne, men fra dem som aldri gjorde det.

«Hva er det du holder på med, Bridget?»

Bridget kikket opp. Eric var nesten helt utvisket av den synkende sola, der han kom ruslende langs gangstien mens han løsnet på slips og snipp, slik han alltid gjorde den siste biten av veien hjem fra jobb.

Hun rettet seg opp og kysset ham på munnen. «Dette trenger vi egentlig ikke mer.»

«Det er nattbordet mitt.»

«Kan du ikke bare legge en bunke bøker på gulvet, da?»

Bridget stablet omhyggelig en haug med klær oppå nattbordet, før hun bar hele oppstillingen med seg fra inngangstrappen og ned på fortauet.

«Men jeg liker å ha nattbord.»

«Jeg må flytte ut plantene fra kjøkkenet fordi de ikke får nok lys der. Bladene begynner å bli gule. Det er best lys på nattbordet vårt. Det er som en intensivavdeling for plantene.»

«Jeg kan ikke sette kaffekoppen min på en plante.»

«Du kan sette den på gulvet,» sa Bridget fornuftig, der hun humpet bortover fortauet med nattbordet. «Vi har jo ikke engang en ordentlig seng. Det nattbordet ser helt merkelig ut når vi bare har madrasser rett på gulvet.»

Eric ristet på hodet, men han så ikke sint ut. Ikke egentlig. «Bridget, jeg er visst heldig om du ikke setter meg ut på fortauet for at noen kan ta meg med seg.»

«Du skal ikke settes på gata,» lovte hun.

Sannheten var at hun alltid var på utkikk etter ting hun kunne sette ut i fortauskanten. Det var en diger flokk med hjemløse som pleide å samles i Dolores Park, og hun hadde det med å vise dem omsorg. Hun likte ikke å gi almisser, men hun var alltid glad hvis hun fant ting som kunne komme til nytte, eller ting de kunne selge på loppis i Mission. To ganger hadde hun faktisk ved et uhell kjøpt tilbake sine egne ting.

Eric pleide spøkefullt å anklage henne for selv å ville være hjemløs, og sannheten var vel at hun egentlig romantiserte et liv der hun kunne sove under stjernene. «Jeg ville nok heller ha vært cowboy eller oppdagelsesreisende,» påpekte hun alltid. Kanskje hun var født i feil tidsæra.

«Hva er det til middag?» spurte han muntert, mens han fulgte henne opp trappen til leiligheten deres i andre etasje.

«Jeg vet ikke. Hva kunne du tenke deg? Kanskje Pancho’s?» Hun merket at han hadde håpet hun hadde laget noe, eller handlet inn noe hun kunne lage noe av. Hun burde ha gjort det. Hun hadde ikke jobbet i dag. Hun jobbet fortsatt som vikar og var ikke blitt innkalt på en uke.

Hva hadde hun gjort? Hun hadde brukt første del av dagen til å lete rundt i leiligheten etter ting hun kunne gi bort eller kaste. Hun hadde brukt midtre delen av dagen til å vente i ekspresspostkøen på postkontoret for å sende Lena og Carmen hver sin pakke med autentiske maistortillaer som hun hadde kjøpt av en meksikansk kvinne som gikk med en kjerre på Sixteenth Street, hun hadde brukt fem ganger mer på porto enn tortillaene hadde kostet. (Hun hadde kjøpt noen til Tibby også, selv om hun visste at hun ikke engang hadde Tibbys nåværende adresse, og at Australia var altfor langt unna til at hun kunne sende noe som ville bli bedervet.) Hun hadde brukt siste halvdel av dagen til å innse at hun nok hadde vært litt for nidkjær med å kaste ting, siden hun måtte gjennomsøke søppelspannene i bakgården etter mobilen sin. Hun hadde ringt seg selv fra naboens fasttelefon omtrent ti ganger, for å høre etter om det ringte i søppelet.

«Vi hentet på Pancho’s i går kveld.»

«Gjorde vi? Var det i går?»

«Ja, det var det. Har vi noen egg? Jeg kunne lage omelett,» tilbød han.

Hun sjekket kjøleskapet. «Vi har fem.»

«Det blir bra.»

«Og så har jeg noen hjemmebakte maistortillaer.»

«Perfekt.»

«Vi kan spise ute,» foreslo hun idet hun begynte å samle sammen ingredienser. De delte en liten bakgård med de to andre leieboerne. Den rommet en resirkuleringsstasjon, et plastbord, to stoler og et praktfullt meyersitrontre.

Han gikk inn på det lille soverommet deres for å skifte til jeans og T-skjorte.

«Hvordan var det på jobb?» spurte hun gjennom den åpne døren.

«Bra. Jeg fikk en ny sak.»

«Immigrasjon?»

«Ja. Skal ha med en annenklassing som heter Javier å gjøre. Herlig unge.» Eric hadde alltid en hel masse saker på gang, og halvparten av tiden endte det med at han nesten ikke tok noe betalt. Moren hans var fra Mulegé, så Eric snakket spansk som en ekte meksikaner. Halvparten av sakene kom i følge med historier som kunne knuse ethvert hjerte, og Eric sviktet aldri noen av dem. Folk fra avgangskullet hans ved NYU Law jobbet i fancy firmaer og tjente dobbelt så mye for å skyve på papirbunker for store aksjeselskap, men det hadde Eric aldri hatt lyst til. «Jeg ville ikke lagt hjertet mitt i det,» sa han.

Hun kikket opp idet han kom ut fra soverommet i sin eldste jeans og en Amnesty International-T-skjorte. Nesten hver gang Eric kom hjem fra et eller annet sted, eller kanskje bare kom inn i rommet der hun oppholdt seg, skjedde det samme. En spesiell følelse, et lite smell inni hodet hennes, omtrent som et fjernt ekko av det drønnende smellet hun følte da hun så ham første gang på fotball-leiren like før hun fylte seksten. Det var ikke alltid bare behagelig. «Det dere to har, det er det som kalles kjemi,» hadde hun en gang blitt fortalt av en sprø fyllik i parken, en fyr de kalte Burnt Sienna.

«Jeg har prøvd å ringe deg en masse ganger i dag,» sa Eric. «Fikk du noen av beskjedene mine?»

«Jeg … ehm … nei. Jeg hadde ikke med meg mobilen.» Hun ville helst ikke fortelle at mobilen høyst sannsynlig befant seg i et av søppelspannene i bakgården.

Eric fikk det spesielle blikket, det som var en blanding av utålmodighet og forlystelse, det han fikk hver gang hun rotet bort mobilen, ga bort mengder av eiendelene deres eller brukte hele ettermiddagen til å fiske i bukta sammen med en navnløs mann ved navn Nemo, slik hun hadde gjort dagen før. «Ingen skal kunne anklage deg for å være kjedelig, i hvert fall,» pleide han ofte å si når han hadde det blikket. Og oppriktig talt trengte Eric å ha en som Bridget i nærheten, fordi han selv var tilbøyelig til å henfalle til gamle vaner og den faste tralten, og det visste han selv. Hvem skulle ellers ta ham med til gatefestivaler, veldedighetsritt og hagebruksprosjekter i nabolaget? Hvem skulle ellers få ham til å prøve surfing og jiujitsu eller å smake på de langbeinte, oljeaktige skapningene som de serverte i restaurantene dypest inne i Chinatown?

«Du har ikke mistet mobilen din igjen, vel?»

«Ehm. Jeg tror ikke det.» Hun begynte å bla gjennom en gratisavis hun hadde tatt med seg fra jernbanestasjonen.

Han sendte henne det blikket. «Bridget, hvis du ikke vil ha telefon, så ville det bli billigere bare å si opp abonnementet. Da ville Carmen, Greta, Perry, faren din og jeg og hvem som helst slippe å legge igjen alle de beskjedene til deg som du aldri mottar. Du ville spare oss for mye bekymring.»

«Det er sant. Oi, se,» sa hun og pekte på en annonse i avisen. «Der er det en toroms i Guerrero til 1850 dollar i måneden. Det er ikke så verst.»

«Jeg liker meg her. Jeg vil ikke flytte igjen. Vi har flyttet fire ganger i løpet av halvannet år.»

«Jeg liker Guerrero. Jeg skal vedde på at det er femte etasje uten heis, men det gjør meg ingenting hvis det bare er høyt nok til at det er mye sol. Jeg lurer på hvilken tverrgate den ligger ved.»

Hun brukte livet til å følge sola, stadig på jakt etter den lyseste leiligheten i San Francisco. Hun brydde seg ikke egentlig om andre egenskaper. Det fantes alltid en mer solrik leilighet enn den hun hadde, alltid et sted der plantene ville få bedre kår, og det medførte mye flytting. Da hun fant leiligheten de bodde i nå, hadde hun faktisk flyttet inn mens Eric var på jobb, så han hadde kommet hjem til en tom leilighet, siden hun også hadde glemt å fortelle ham at de hadde flyttet. «Vi bor ikke her mer,» hadde hun forklart ham da hun omsider fikk øye på ham, forvirret, inne på det tomme soverommet.

Hun hadde trodd at denne leiligheten skulle være svaret. Men det viste seg at kjøkkenet ikke hadde sol i det hele tatt.

Eric begynte å knuse eggene. Han sølte eggehvite på buksa. Han er skikkelig kjekk, tenkte Bridget. Han elsket henne, mot alle odds, og det fikk henne til å føle seg heldig.

«Jeg ringte deg fordi jeg hadde en time fri ved lunsjtider, og ville ta deg med til den lille butikken bak Union Square for å kjøpe kjole til Annas bryllup.»

«Hm, akkurat.» Kusinen hans, Anna, skulle gifte seg i Petaluma nest helg, og han gledet seg. Eric syntes brylluper var romantiske, og dessuten ga de ham anledning til å bringe temaet ekteskap på bane. Bridget fikk et spesielt uttrykk, en slags mellomting mellom forventning og frykt, hver gang Eric snakket om at de burde forlove seg. «Jeg trenger ikke noen ny kjole. Jeg kan få Carmen til å sende meg en av sine avlagte.»

«Carmen er ti centimeter kortere enn deg, og klærne hennes passer ikke deg i det hele tatt. Husker du den rare, svarte stretchsaken med fjær?»

Bridget lo. «Den kledde meg ikke, nei. Jeg innrømmer det.»

Han kom bort og la armene rundt henne, og kysset henne på halsen. «Du kommer til å bli den vakreste dama på festen. Jeg vil at du skal ha håret utslått. Jeg vil vise deg fram. Du lar meg vel få være så overfladisk en gang iblant?»

Bridget var ikke så sikker på at hun hadde noe ønske om å være den vakreste dama på festen. Først og fremst var det en brud å ta hensyn til. Og dessuten hadde hun ikke mye hun ønsket å bevise i den retningen. Hun visste at hun var godt skrudd sammen. Det hadde hun alltid visst. Hun hadde de attributtene folk trodde de ønsket seg: blå øyne, lange bein, grasiøs hals, ekte gult hår. Hun hadde trodd at håret ville blekne litt etter hvert som hun ble eldre, men det hadde det ikke gjort. Det var hennes mors hår, hennes bestemors hår, hennes egen bittersøte fødselsrett, og den kunne hun ikke enkelt kvitte seg med.

Bridget led ikke av alle de lidelsene som innhentet de fleste i løpet av livet, slike som allergier eller kviser, flass eller vond rygg, puss i øynene eller hunger etter mat som gjør deg feit. Hun gikk rett på de tøffeste greiene, det bratteste terrenget i genlandskapet, depresjoner like alvorlige som den som tok livet av moren hennes. Av og til følte hun at utsiden av henne ga en veldig ufullstendig redegjørelse for innsiden.

Hun visste at hun av og til godt kunne gjøre en bedre innsats for å fjonge seg opp for Erics skyld. Selv satte hun jo helt klart pris på hans utseende. Men hun hadde ikke samlet seg mye når det gjaldt klær og sminke. Hun hadde ikke egentlig råd til slikt. Eric trodde hennes manglende interesse stammet fra en brysom mangel på selvtillit, men det stemte ikke. Hun kjente seg selv.

Eric la hodet på skakke og gikk bort til vinduet mot bakgården. «Hører du det?»

«Nei. Hva da?»

Eric hadde forunderlig god hørsel.

«Det høres ut som en telefon som ringer. Høres ut som din ringetone.»

Bridget gikk bort og strakte hodet ut av vinduet. Jo da, det hørtes ut som telefonen hennes. «Jeg hadde en følelse av at den kanskje befant seg der nede,» sa hun.

Med sin forunderlig gode hørsel fulgte Eric lyden ned trappen, ut gjennom bakdøren og bort til den store, firkantede søppelkassen av plast. Hun hørte latteren hans stige opp mot vinduet. «Herregud, Bee, har jeg ringt søppelet hele dagen?»