Gordon Smith

Hvorfor vonde ting skjer

Oversatt av Kari Kahrs

I dette livet kan det skje at den harde virkeligheten på et eller annet tidspunkt slår til, og vi blir kjent med at en venn eller et familiemedlem har omkommet i en bilulykke, i alvorlig sykdom, eller at ett liv er blitt tatt av et annet. Det er i slike stunder man ikke klarer mer, det er i slike stunder man spør hvorfor.

Jeg tror at Gordon Smith med denne boken på sitt eget unike vis har funnet en måte for å gi den innsikten og klarheten som kan være til hjelp for dem som blir stilt overfor en av sine kjæres altfor tidlige bortgang.

Mica Paris

Til min far,

som døde tidligere i år.

Kom tilbake,

ellers får mor

det siste ordet!

INNLEDNING

Hvorfor vonde ting skjer

For noen få år siden i Glasgow sendte noen venner av meg en kvinne til meg for at hun skulle få en avlesning i Berkeley Street Spiritualist Church. Som vanlig ga de meg ingen ledetråder om hvem hun ønsket å høre fra i åndeverdenen. Da hun kom inn i det lille bakrommet i kirken, var mitt førsteinntrykk at her var det en som hadde gitt opp å tenke på hverdagens små detaljer – noe større hadde skjedd som hadde fravristet henne det aspektet ved livet. Hun var en pen eldre kvinne, men på en eller annen måte virket hun kraftløs – hendene hennes lå slapt i fanget som om hun knapt nok var bevisst på dem, håret var pent klippet, men jeg tror ikke hun hadde brydd seg med å stelle det. Ansiktet hennes var merkverdig utmagret sammenlignet med kroppen, og øynene var som sorte sirkler. Når man treffer noen som så tydelig har det vondt, får man bare lyst til å gi vedkommende en klem, men som medium må man være klar over at det ikke er derfor de oppsøker en – de kommer for å høre fra sine kjære, ikke på grunn av deg.

Jeg sa at hun bare skulle lytte til eventuelle bevis jeg klarte å formidle til henne fra åndeverdenen, og at hun kunne fortelle meg om de stemte ved å nikke eller si at hun godtok det. Jeg visste at hvis den personen hun ville ha kontakt med hadde et budskap til henne, ville det komme gjennom, men jeg ville også gjerne gi henne bevis på at det som skjedde var ekte, gi henne ro i sinnet slik at hun skulle få mest mulig ut av kontakten med den andre siden.

Jeg merket den velkjente energien omkring meg med det samme, den som alltid indikerer at det er en ånd som forsøker å nå gjennom, så jeg sendte ut det første spørsmålet mitt: «Hvem er du?» Som svar fikk jeg inntrykk av at det var et barn, en liten pike, som ikke kan ha vært stort mer enn tre år gammel.

Da jeg formidlet dette til kvinnen som satt foran meg, ble hun anspent i skuldrene, og hun nikket. Jeg forsto at det måtte være barnebarnet hennes.

«Jeg vet at jeg har en liten bror, og jeg kommer for å treffe ham,» sa den lille piken til meg. «Si til mamma at jeg er der.»

Det var tungt for bestemoren å ta dette inn over seg. Hun lyttet så intenst at hun uten å være klar over det skjøv stolen sin tettere inntil meg for å komme nærmere den lille piken. Barnet fortalte oss at hun var sammen med oldefaren sin, og kvinnen protesterte. «Han døde for mange år siden. Hvordan kan han være sammen med henne?» Så forandret ansiktet hennes seg, og jeg fornemmet at hun slappet litt av før hun så bistert på meg igjen. Jeg tror hun forsto at det faktisk var barnebarnet hennes, men jeg så at hun samtidig forsøkte å finne ut hvordan hun skulle bevise dette for en annen person – sannsynligvis den lille pikens mor. Hun ønsket flere forsikringer. Jeg gjorde opptak av seansen og lovet henne at hun skulle få med båndet slik at hun kunne spille det av, og hun sa: «Ja da, ja da,» men hun presset på for å få vite mer. Skeptikere sier at sørgende er godtroende, men ingenting kan være fjernere fra sannheten – de vil ha konkrete bevis, det holder ikke med løse halmstrå.

Den innledende oppløftende følelsen jeg hadde fått av å ha opprettet forbindelsen med ånden ble mørkere, og jeg forsto at jeg var i ferd med å få en fornemmelse av hva som hadde skjedd med barnet. Det varte bare brøkdelen av et sekund. Der jeg satt i stolen min i det lille rommet, føltes det plutselig som om jeg var i fritt fall gjennom luften, jeg styrtet ned. Så var det over, og jeg satt fortsatt i stolen.

«Jeg vil at mamma skal drømme uten å se at jeg faller,» fortsatte piken. «Jeg vil gjerne være hos henne, men det kan jeg ikke når hun hele tiden ser det.»

Da hun hørte dette, nikket bestemoren og begynte å gråte, og jeg lurte på om jeg burde treffe mammaen til den lille piken også – det hørtes ut som om det var hun som virkelig trengte healing fra åndeverdenen.

Jeg fikk en fornemmelse av bekymring som kom fra den lille piken, men det var bare fordi hun helt tydelig visste at moren led, og hun forsøkte å nå gjennom til henne for å forsikre henne om at hun befant seg på et godt og trygt sted nå.

Jeg håpet at bestemoren fant trøst i de bevisene jeg klarte å gi henne. Da kommunikasjonen var over, lot jeg henne fortelle meg hele historien.

Datteren hennes og barnebarnet hadde bodd i fjerde etasje i en blokk i utkanten av Glasgow i fattigslige kår. Moren la til side så mye penger hun kunne for at de skulle få flyttet til en bedre leilighet, men hun ringte og skrev også til kommunen for å få dem til å utføre reparasjoner på bygningen. Hun var spesielt bekymret over vinduene, som hun mente var usikre. Etter to år med brevskriving og telefonoppringninger var hun ikke kommet et eneste skritt lenger, og hun hadde en truende følelse av at det var helt feil å bo i denne leiligheten med den lille datteren. For hver gang hun ble sviktet av kommunen, økte frykten.

Hun arbeidet som rengjører og dro ut tidlig om morgenen, og en nabo stakk innom og passet smårollingen. En dag hun var på vei hjem, to år før avlesningen, slo følelsen av frykt til igjen, og angsten vokste i henne. Idet hun svingte inn på gangstien foran bygningen, kikket hun opp og så at den lille piken hennes sto på kne i vinduskarmen og banket på vinduet i glede over å se henne, og mens hun så på, gikk vinduet opp og barnet falt ned.

Hun så datteren falle i døden.

Jeg kan ikke engang forestille meg den skrekken moren må ha følt i det øyeblikket, for ikke å si hvert minutt hver eneste dag som fulgte etter at hun så barnet sitt falle og dø om og om igjen. Bestemoren var kommet til meg fordi hun hadde observert at datteren var i ferd med å gå i oppløsning. Hun var gravid den gangen, men hun gjorde det slutt med kjæresten og brukte erstatningen hun fikk, til å bygge en helligdom over den lille datteren på kirkegården. Hun var livredd for å sove, for hun hadde stadig vekk en drøm der hun følte at datteren kom nærmere og nærmere, og deretter ble bildet av ulykken spilt om igjen for hennes indre blikk, og så mistet hun følelsen av barnets nærvær. Bestemoren følte det som om hun ikke bare hadde mistet barnebarnet sitt, men også sin egen datter – at hun var i ferd med å gli fra henne.

Naboen som hadde passet barnet, var også helt ute av seg – hvordan skulle hun kunne vite at piken klarte å klatre opp i sengen og derfra opp i den høye vinduskarmen? Det lå som et klamt teppe over hele bygningen da naboene sørget sammen med moren og holdt sine egne barn tettere inntil seg idet de tenkte at det like gjerne kunne ha skjedd med dem.

Når vi ser hvordan konsekvensene etter en enkelt hendelse kan spre seg utover og ødelegge så mange liv, er det naturlig å kreve å få vite hvorfor. Hvorfor dette barnet? Hvorfor denne moren? Hvorfor måtte noen overhodet bli utsatt for en slik hendelse? Hvorfor skjer slike ting hver dag, over hele verden, og hvordan klarer de som står igjen, å oppdrive tilstrekkelig styrke til å komme seg på bena igjen og leve videre? Hvorfor skjer vonde ting?

Kanskje gir du deg over og sier at det bare er skjebnen, men det er mer sammensatt enn som så, og det skal en mer omfattende forklaring til for å forstå hvordan den grusomme ulykken kom til å skje og hvordan det, så utrolig det enn kan høres ut, var mulig for dem som sto igjen å finne trøst.

Mange av verdens religioner har sine egne tolkninger av skjebne, karma, forsyn, tilskikkelse – kall det hva du vil – og jeg har ikke tenkt å late som om jeg kan gi en endelig teologisk forklaring her, eller for den saks skyld forklare hvordan det fungerer i buddhismen eller hinduismen, eller forutsi fremtiden. Jeg er ingen guru. Jeg kan bare fortelle deg hva jeg vet. Og jeg kan trekke på mine personlige erfaringer fra mitt virke som medium fra reiser over hele verden og møter med tusener av mennesker som har gjennomgått forferdelige prøvelser, og jeg kan formidle det jeg har lært av åndene, for å forsøke å vise deg hva som har hjulpet meg og andre til å leve sitt liv og vokse åndelig, uansett hva livet måtte by på.

1

Hva er egentlig skjebne?

I 2005 var jeg i Sør-Afrika i forbindelse med en boklansering, og ble bedt om å være med i et TV-program. Produsentene kjørte meg til et meget storslått hus i Johannesburg, og da vi kom frem, fikk jeg en overraskelse: Ville jeg gi en avlesning til to kvinner? Jeg sa ja, og de plasserte meg foran kameraer på terrassen og hentet kvinnene.

I samme øyeblikk det begynte, visste jeg at det kom til å bli en helt usedvanlig seanse. En mann kom gjennom, og jeg forsto at han var ektemannen til den ene kvinnen og broren til den andre. Da jeg fortalte dem dette, brast begge to i gråt. Jeg fikk en fornemmelse av vann og drukning, og jeg kjente et trykk over lungene. Det kunne de bekrefte.

Jeg forsøkte å fortelle dem hva jeg oppfattet: «Jeg får fornemmelsen av en mann i åndeverdenen, det føles som om han er ganske ung, og at han dro over veldig, veldig fort. Sier det dere noe? Han har ikke vært veldig lenge i åndeverdenen. Jeg får en følelse av at det ikke er så lenge siden dette skjedde, og jeg fornemmer at det var veldig tragisk. Jeg føler mye tragedie her for mange mennesker.»

Så fikk jeg øye på et lite lyshåret barn og så at mannen la armen om henne for å vise at han passet på henne. Han fortalte meg at hun hadde pusteproblemer, og da jeg fortalte de to kvinnene at han lovet at hun skulle få mye healing, så de på hverandre, og jeg merket at det var en forståelse dem imellom. Han formidlet også bevis på sin kjærlighet til raske biler og musikk, noe de to kvinnene – som viste seg å være enken hans og søsteren – kunne bekrefte.

Etter hvert som seansen fortsatte, gikk det et lys opp for meg. Mannen døde i tsunamien i Asia andre juledag 2004, bare noen få måneder før den seansen vi var i gang med. Før seansen hadde jeg ikke knyttet noen forbindelse mellom Sør-Afrika og Thailand, der han døde. Familien hadde feiret sitt livs jul på en idyllisk øy der de hadde bodd i en vakker villa på stranden. Mannen døde da han forsøkte å redde faren idet han ble feid av gårde og druknet. Den lille lyshårede piken var en av de fire døtrene hans som akkurat hadde vært syk på grunn av en brystlidelse. Han fortalte også at han var svært bekymret for moren, som sørget tungt og bebreidet seg selv for det som hadde skjedd: «Han sier hele tiden: ’Jeg må hjelpe mor, jeg må hjelpe mor.’»

Jeg håpet at avlesningen ville virke helende på moren hans og på de to kvinnene som satt foran meg. Senere fortalte kameramannen at han hadde fanget det nøyaktige øyeblikket da det demret for dem at det faktisk var deres kjære mann og bror som kom gjennom, og de hadde gått fra en slags sløv sjokktilstand til glede. Hagen ble fylt av opprømthet da de innså at familien deres var samlet og hadde det godt i åndeverdenen, og at de fortsatt var en del av deres liv på jorden.

Det var en fryd å se, men det blir mer innfløkt når vi trekker det litt lenger og spør oss selv hva som egentlig foregikk. Hvorfor havnet denne familien i en så uvanlig hendelse som en tsunami? Hvorfor døde de akkurat da? Hvorfor skjedde det ikke med andre i familien? Var kvinnene som overlevde, utvalgt til å gjennomleve denne erfaringen? Hadde de et valg? Kunne de ha gjort noe for å forhindre det? Det er her det går over i de store ordene – «skjebne», «forsyn» og «karma».

Det er ikke mulig å holde på med min type arbeid uten å komme i kontakt med livets store filosofiske spørsmål. Kanskje tror du at det virkelig store spørsmålet er om det finnes et liv etter døden, men for ethvert medium og for alle som har mistet en av sine kjære og som har opplevd trøsten i et budskap fra en av de nærmeste på den andre siden, er det meget enkelt – selvfølgelig finnes det et liv etter døden, vi må bare være åpne nok til å erkjenne den forbindelsen vi fortsatt har med dem som er i åndelig form, det være seg bestemor eller hunden. Kontakt med åndeverdenen er en del av vår hverdag, enten den skjer via et budskap fra et medium under en demonstrasjon med flere hundre personer til stede, eller den bare skjer ved at man tenker på en man har mistet, og føler vedkommendes nærvær i brøkdelen av et sekund mens man vasker opp eller står fast i trafikken.

Men hva med de større spørsmålene om skjebne, forsyn og karma? Vi har det med å ville dele alt opp i «godt» og «dårlig» og betrakte livet som en oppsamling av handlinger som går inn i et slags karmisk regnskap. Vi finner det også i dagligspråket, som for eksempel i uttrykket: «Som du sår, skal du høste.» Gjør tilstrekkelig av det som er godt, så vil det dårlige utjevnes. For mye av det søte liv og moro, og du ligger an til et smekk. Gjør virkelig mye av det gode, og du vil bli belønnet med en fin bil og ny kjæreste. I det virkelige livet deles det imidlertid ikke ut gaver og slag på denne måten. Det hele virker langt mer forvirrende og selvmotsigende. Folk flest ønsker å vite hvorfor de har mistet ektefellen i en ulykke, når vedkommende har levd et hederlig liv og alltid har arbeidet for velgjørenhet, eller hvorfor naboen vant i lotto selv om hun aldri har hatt peiling på hvordan man håndterer penger og står opp til ørene i gjeld. Det er som om det ikke finnes noen logikk bak det hele, og det kan være fristende å se for seg en ondskapsfull og lunefull kraft som slynger lyn og torden ned over oss bare for moro skyld. Eller å si at forsynet er grusomt og at karma er noe dritt, men stadig vekk bønnfaller vi fru Fortuna om å utvelge oss slik at vi kan få vår stund i kløverengen. Eller å påberope seg ansvar: «Vær forsiktig med hva du ønsker deg», eller tro på en personlig skjebne: «Du slipper ikke unna det som er ment for deg» – noe som skulle dekke det meste!

Jeg har sett menn og kvinner pine seg selv med anger over noe som er gjort og nedstøvet for lenge siden, fordi de er overbevist om at det de gjorde, var forbundet med en større tragedie. På en måte søker de kontroll over de lidelsene livet deler ut. Hvis de brått har mistet en de var glad i i en ulykke eller i en voldshandling, ønsker de å vite om det kunne ha vært unngått, og fanges deretter i en strøm av spørsmål: «Men tenk om …?» Det virker også som om det er et instinkt i oss som gjør at mange bebreider seg selv for de lidelsene et barn må gjennomgå, slik at de selv kan påta seg en del av byrden.

Vi liker å ta ansvaret for mye av det som egentlig ikke har noe med oss selv å gjøre, men samtidig forsøker vi av og til å late som om det som faktisk er vårt ansvar, bare har dukket opp som lyn fra klar himmel. I begge tilfeller gjør vi livet mye vanskeligere både for oss selv og for andre. Og når vi tenker over at «forsynet» eller «karmaen» dekker alt fra kjøreturen til jobben, til verdenskriger og global oppvarming, hvor skal man da egentlig starte for å få tak på det? Hvis vi hadde begynt å tenke over hva som ville bli konsekvensene av hver eneste ting vi gjør, ville vi ha blitt gale og sett for oss at en eller annen grusom straff alltid lå der og bare ventet på å falle i hodet på oss.

Om vi vil, kan vi bruke hele livet på å anstrenge oss for å forstå planen for tilværelsen og hvordan vi kan komme ut på den andre siden med lettere sinn og større visdom. Det finnes en mengde mentale feller som vi kan gå i, mengder av feil veivalg vi kan ta som fører inn i en åndelig blindgate.

Hvordan kan vi gjøre det enklere for oss selv? Finnes det en måte for faktisk å finne ut hva som er vår skjebne, og hva, om overhodet noe, vi kan gjøre for å forandre den?