Deb Shapiro

Din kropp speiler ditt sinn

Oversatt av Vigdis Fretheim

Til min mann og livspartner Ed
og til alle lærerne mine,
både tidligere og nåværende.
Måtte alle vesener slippe å lide.

FORFATTERENS TAKK

En kjempestor takk til staben ved Sounds True – spesielt til Tami Simon og Alice Feinstein for all inspirasjon og støtte, og til Nancy Smith for hennes klare øre og tekniske ekspertise.

Jeg vil gjerne takke alle dem som bidrog med sine historier: Christine Evans, Padma O’Gara, Jenny Britton, Leela, Steve Hennessy, Karuna King, John Taylor, Cheryl og Sheila og alle de andre hvis historier det ikke var plass til. Jeg er dypt takknemlig for deres ærlighet og åpenhet. Og en svært spesiell takk til deg, min gamle venn og utrolig omsorgsfulle akupunktør James MacRitchie.

Jeg takker også min mann, Ed Shapiro, for hans ubegripelige tålmodighet, sjenerøsitet og trofaste kjærlighet. Hans bidrag til denne boken er uvurderlig.

INNLEDNING

J enny var femogseksti da vi traff hverandre. Hun hadde brukket hoften tre ganger i sitt liv, alltid på samme sted og alltid på grunn av en ulykke. Den første gangen falt hun av en hest, den andre gangen skyldtes en bilulykke, og tredje gang falt hun ned en trapp. Ulykkene skjedde med mange års mellomrom.

Den første gangen Jenny brakk hoften, var to uker etter at hennes forlovede døde, da hun var enogtyve. Hun giftet seg aldri etter dette, men drog hjem for å bo sammen med sine foreldre. Da hun var femogførti, døde moren; et par uker senere kolliderte Jenny med bil og brakk hoften igjen. Da hun var var syvogfemti, døde faren, og noen uker senere falt hun ned trappen og brakk hoften enda en gang. Hver gang hun brakk hoften, hadde den personen hun var mest følelsesmessig avhengig av, dødd.

Ved hvert dødsfall overførte hun avhengigheten sin til den neste i rekken – fra forloveden til moren og så til faren. Da Jenny, som nå måtte bruke stokk for å komme seg rundt, ble klar over dette mønsteret og det følelsesmessige forholdet til ulykkene, avgav hun et løfte om å reise til en isolert retreat for å: «Finne ut hvem jeg er, slik at jeg kan gå alene for en gangs skyld.»

Det er mennesker som Jenny som har gjort meg så takknemlig for å kunne utføre dette arbeidet, å være vitne til motet og styrken deres og evnen til å se inn i seg selv for å finne svarene på sine dilemmaer. Men for å bli i stand til å gjøre dette arbeidet har jeg også måttet gjennomføre min egen reise med personlig arbeid, for jeg har alltid trodd at vi ikke kan hjelpe noen lenger frem enn vi er kommet selv.

Jeg ble kjent med meditasjon da jeg bare var femten. Vi bodde i London, og det var i skoleferien. Mor hadde lyst til å reise på en meditasjonsretreat i tre dager. Hun torde ikke la meg være alene siden jeg var en nokså vill tenåring, og de eldre søsknene mine hadde det travelt på hvert sitt hold. Siden jeg allerede hadde truffet noen av de menneskene som kom til å være på retreaten, gikk jeg motvillig med på å bli med henne – jeg regnet med at jeg kunne overleve tre dager. Men resultatet ble at hun var der i tre dager mens jeg ble værende i ti. Jeg husker ikke noe av undervisningen, men jeg husker godt meditasjonen, det å tre inn i roen, stillheten. Og jeg nøt det.

Da jeg var enogtyve, underviste jeg i meditasjon. Det hadde blitt min livsform, mitt fokus og helbrederen min. Jeg hadde hatt en vanskelig barndom med en far som mishandlet oss følelsesmessig. Foreldrene mine ble skilt da jeg var seks, og jeg gikk på internatskole fra åtteårsalderen. Følgelig bar jeg på en masse gammelt, undertrykt sinne. Gjennom meditasjon kom jeg ansikt til ansikt med disse tapte følelsene. Jeg fikk også kontakt med en fornemmelse av meg selv som var dypere enn dette sinnet. Til slutt klarte jeg å observere følelsene mine uten å identifisere meg med dem. Dette gjorde meg i stand til å lege enormt mye av smerten og forvirringen.

Meditasjonen førte meg også i andre retninger. I tre år fordypet jeg meg i Jungs psykologi som medlem av en jungiansk drømmeterapigruppe, der vi studerte og møtte arketypene og underbevisstheten. Det vekket en dyp bevissthet om menneskelivet. Jeg fortsatte med å studere gjenfødelse, massasje, fotsoneterapi og bioenergetikk. Dette var sent i 1970-årene i London, en spennende tid for utforskning og personlig utvikling, og jeg gjorde alt.

Til slutt kom jeg til den metamorfiske teknikken, en behandling som hadde utviklet seg fra fotsoneterapien, men nærmet seg reflekspunktene fra et helt annet perspektiv. Metamorfose antyder at de spinale refleksene som er kartlagt på foten, ikke bare er reflekser for ryggsøylen, men også reflekterer den ni måneder lange svangerskapsperioden fra unnfangelse til fødsel. Ved å bearbeide disse refleksene ut fra denne forståelsen kan man medvirke til et visst nivå av forandring av våre medfødte mønstre vedrørende helse og atferd. Han som skapte dette arbeidet, avdøde Robert St. John, utforsket også andre forhold mellom det fysiske og det ikke-fysiske, og her oppdaget jeg en måte å betrakte kroppen på som utvidet tenkningen min og vekket intuisjonen.

I 1982 skrev jeg The Metamorphic Technique sammen med Gaston Saint Pierre, grunnleggeren av Metamorphic Association. Da denne boken var ferdig, visste jeg at ett av kapitlene i den kom til å føre meg enda lenger. Det var prinsippet om korrespondanse, forholdet mellom sinn, følelse og ånd og cellene i den fysiske kroppen, basert på arbeidet til filosofen Emanuel Swedenborg på 1700-tallet.

Meditasjonen var og er fortsatt min resonansbunn, så jeg brukte de rolige stundene mine til å betrakte dette eksepsjonelle «kroppsinn»-forholdet som foldet seg ut foran meg jo dypere jeg gravde. («kroppsinn» – en direkte norsk oversettelse av det engelske «bodymind», altså kropp og sinn sett som et hele. O.a.) Jeg oppdaget at når jeg var virkelig rolig, kunne jeg intuitivt føle hva kroppen følte, jeg kunne gå inn i kroppen og høre hva symptomer eller sykdommer sa. Da jeg så forente gammel kinesisk akupunktur og Østens chakralære med personlige opplevelser og mine klienters opplevelser, ble forståelsen min klarere. Jeg begynte å skjønne at sinnet reflekteres i hver del av menneskekroppen, og at vi gjennom kroppen kan få kontakt med de spørsmålene vi har undertrykt, fornektet eller oversett i sinnet.

I 1990 var jeg klar til å sette sammen alle de ideene og innsiktene jeg hadde samlet, til min første bok om dette emnet, The Bodymind Workbook. Noen år senere hadde jeg lyst til å gå lenger – jeg ville sette leserne i stand til å gå inn i en forståelse av sitt eget kroppsinn, til å vekke sin egen intuisjon, til å lære hvordan de skulle lytte til sin egen kropp. I 1996 gav jeg ut Your Body Speaks Your Mind i Storbritannia, og den er stadig en bestselger. Ti år senere sammenfatter denne oppdaterte versjonen en enda større bevissthet om dette bemerkelsesverdige kroppsinnet vi lever i. Men mesteparten av den vestlige verden er ikke akkurat enig med meg.

Menneskene er fantastisk flinke til å finne opp utrolig kompliserte teknologiske ting og slående vakre former, til å forstå detaljerte vitenskapelige teorier eller å produsere majestetiske musikalske komposisjoner. Som rase har vi utviklet, og fortsetter å utvikle, våre mentale og kreative evner over alle grenser. Men det finnes ett område der forståelsen vår svikter. Dette er i forholdet til oss selv og spesielt til vår egen kropp. Selv om vi kan reise i verdensrommet og forestille oss hvordan universet oppstod, er vi ute av stand til å bli enige om hvordan kroppen fungerer. Svært mange forskjellige tilnærminger til å forstå kroppen har utviklet seg i løpet av noen tusen år, og hver av dem er helt troverdige når de ses enkeltvis, men enormt forskjellige fra hverandre.

I Vesten tror folk flest at kroppen er en ting: en maskin som må ha brennstoff (mat og vann) og mosjon i håp om at dette vil hindre at den fusker. Vi gleder oss stort over de nytelsene kroppen gir, og arbeider hardt for at den skal fortsette å se godt ut. Hvis noe i denne maskinen går galt, kan den vanligvis repareres mekanisk. Problemene kureres med kirurgi, stråling eller medikamenter – den delen som skaper vanskeligheter, blir skåret vekk eller eliminert med kjemikalier – og livet går videre som før. I denne sammenhengen har moderne vestlig medisin oppnådd underverker. Det er fantastisk når vi ser på de gjennombruddene som har funnet sted: utviklingen av antibiotika og vaksiner, laserkirurgi og organtransplantasjoner, for bare å nevne noen. Medisinsk forskning har reddet millioner av liv og bidratt til en dramatisk reduksjon av menneskenes lidelser. Den moderne forståelsen av kroppsmaskinen og måtene den kan svikte på, er unektelig imponerende.

Men denne tilnærmingen fungerer ikke alltid. Iblant gir bivirkningene av medikamentene verre komplikasjoner. Andre problemer kan melde seg selv om den opprinnelige årsaken er leget. Eller problemet kan overskride de medisinske grensene; det finnes kanskje ikke noen tilgjengelig kur. Atskillige sykdommer er for eksempel forbundet med stress, og forekomsten av dem øker raskt. Sykdommer som er direkte forårsaket av stress, omfatter migrene, irritabel tarm-syndrom, muskelspenninger og kronisk utmattelse, for bare å nevne noen. Moderne medisin har ingen kur mot stress, og siden den ikke erkjenner innflytelsen fra en pasients mentale eller emosjonelle tilstand på dennes fysiske velvære, finnes det ingen medisinske kurer. Og det til tross for at opptil 70 prosent av pasientbesøkene hos legen skyldes stressrelaterte sykdommer.

På Hippokrates’ tid tok en lege ikke bare de fysiske symptomene med i beregningen, men også det klimaet pasienten levde i, vedkommendes rase, kjønn, levekår og sosiale og politiske miljø. Men på 1600-tallet postulerte René Descartes at sinnet og kroppen opererer atskilt uten noen forbindelse; han gav dermed kroppen status som en maskin, noe som kunne repareres med mekaniske midler. Vestens medisin ble utviklet på grunnlag av denne oppfatningen. Men en slik mekanistisk tilnærming skapte et tomrom i forholdet vårt til kroppen. Selv om vi kanskje er i stand til å anvende korrigerende prosedyrer for å reparere mange av de tingene som går galt, er det uten en fornemmelse av å leve inne i denne maskinen eller av noen forbindelse med den energien som får den til å fungere.

I Østen, særlig i Kina og Japan, finner vi en svært annerledes tilnærming. Folk betrakter kroppen som et energisystem og slett ikke som en maskin. Denne forståelsen er mye eldre enn den vestlige modellen – den går minst 5000 år tilbake – og har vist seg å være ytterst effektiv til å kurere sykdommer og plager. Østens medisin bygger på detaljerte kart over den energien, meridianene, som flyter gjennom kroppen. Disse kartene tegner opp hvilken type energistrømmen er, og også hvor og hvordan man skal få tilgang til den. Hver pasient blir også diagnostisert i overensstemmelse med elementene: jord, vann, tre, metall og luft. Hvert element anses for å stå i forbindelse med spesifikke funksjoner i kroppen, og når det oppstår ubalanse, viser det seg som symptomer. Sykdom betraktes som en ubalanse i eller blokkering av energistrømmen på grunn av dårlige vaner, stress eller negative følelser. Balansen blir derfor søkt gjenopprettet ved å justere energistrømmen.

Mens vestlig medisin ser pasienten som en maskin, ser akupunkturen (og beslektede helbredelsesmetoder) pasienten som et energisystem som er levende og i stadig forandring. Heller enn å peke på ytre årsaker når noe går galt, ser de på ytre påvirkninger og forhold i pasientens liv, sinnstilstand og følelser, og på hvordan alt virker sammen. I The Web That Has No Weaver understreker Ted Kaptchuk denne forskjellen når han forklarer at en vestlig lege vil spørre: «Hvilken X forårsaker Y?» mens akupunktøren vil spørre: «Hva er forholdet mellom X og Y?»

Det finnes også kulturelle og religiøse faktorer som bidrar til å forklare utviklingen av den vestlige tilnærmingen til medisinen. I kristendommens første tid ble kroppen sett på som noe som truet ens moralske dyd. Lyst og begjær var uakseptabelt og måtte undertrykkes. Vi har herlige beskrivelser av de tidlige misjonærene som drog for å overbevise de «ville og syndige» folkene på Hawaii om at de måtte frelses. I den stekende heten i tropene foretrakk misjonærene å gå kledd i flere lag med mørke ullklær fremfor å eksponere kroppen for solen og risikere å vekke lysten. Omgitt av de brune og leende hawaierne, lykkelig nakne eller med et minimum av klær, døde mange av disse misjonærene av varmen og bakteriene som ynglet under klærne.

I hundrevis av år trodde man at kirken eide menneskenes sjel, mens legene bare tok seg av kroppen. Dette skiller seg fra indianernes tradisjonelle kultur, der det ikke er noe skille mellom sinn og form, og en lege betraktes som en lege både for sjelen og for den fysiske kroppen. Selv om han eller hun kanskje ikke har noen formell medisinsk opplæring, lærer sjamanen eller heksedoktoren hvordan han skal tolke både hverdagslige begivenheter og «den andre verden» for å forstå de spesifikke årsakene til sykdommene.

I andre kulturer blir kroppen holdt i ære som det redskapet vi kan bruke til å utvikle oss utover våre personlige begrensninger. Både i buddhismen og hinduismen blir det lagt stor vekt på menneskelivets dyrebarhet i den tro at det bare er i menneskelig form vi kan oppnå sann åndelig fullbyrdelse. Sykdom anses for å tilhøre både sinn og kropp, for til syvende og sist er både sinn og kropp begrenset, forbigående og midlertidig. Den medisinen Buddha tilbød, er derfor den som fører til fullstendig frihet, bortenfor det fysiskes grenser.

Inn i dette bildet av kroppen – som bare en maskin eller som et redskap til opplysning – kommer en annen dimensjon. De siste årene har vi sett en økende anerkjennelse av det direkte forholdet mellom sinnet og kroppen via utviklingen av et felt som nå betegnes som psykonevroimmunologi. Denne nye forståelsen fornekter ikke de organiske årsakene til sykdom – som basiller, bakterier eller mikroorganismer – eller at noen sykdommer er genetiske, altså nedarvet. Samtidig vet vi at det ikke er alle på kontoret som blir syke når influensaen går på omgang, og at en sykdom ikke har samme virkning på alle som får den.

Det ser ut til at vår emosjonelle og psykologiske tilstand faktisk har stor innflytelse på hvorvidt vi blir syke, og på hvordan sykdommen arter seg, og også på vår mulighet til å bli frisk. «Medisinen begynner å skjønne at opprinnelsen til sykdom ikke kan omtales uten at man inkluderer livsstil, kosthold, sosialt miljø, omgivelsene og, kanskje mest interessant, bevissthet og følelser,» skriver Marc Ian Barasch i The Healing Path.

Tilbake i 1970- og 80-årene føltes det som om jeg oppdaget alle disse forskjellige bitene i et puslespill, som når de ble satt sammen, skapte et merkverdig kart over den fysiske kroppen, med dette andre underliggende kartet over psyken og følelsene. Siden den gang har forståelsen av kroppsinn-forholdet hatt en eksplosiv utvikling. Folk som meg blir ikke lenger betraktet som rariteter; selv skolemedisinen begynner å gå med på at sinnet spiller en viktig rolle for den helhetlige helsen. Det kanskje største bidraget har kommet fra forsknings- og medisinmiljøet gjennom folk som dr. Candace Pert og dr. Andrew Weil. Dr. Pert var den første til å oppdage og vitenskapelig bevise nevropeptidenes rolle, noe som har forvandlet vår forståelse av hvordan sinnet direkte påvirker kroppen. Dr. Andrew Weil har gjort integrativ medisin – som tar hele personen og ikke bare symptomene med i vurderingen – til en fremherskende oppfatning gjennom sine bøker og sin medisinske praksis.

På grunn av denne endringen av forståelsen vår føltes det riktig og betimelig å oppdatere denne boken. Mitt mål er å gjøre deg i stand til å lese dette kartet – ditt eget kroppsinn – selv. Sounds True har laget en cd som inneholder to forskjellige visualiseringsøvelser for å hjelpe deg med prosessen. De to øvelsene – «Talking with Your Body» og «Bodymind Appreciation» – setter deg i stand til å utvikle et dypere forhold til deg selv, slik at kroppen ikke lenger er en fremmed, men blir en skattet og pålitelig venn. Cd-en kan kjøpes via www.SoundsTrue.com.

Jeg håper oppriktig at du oppdager den samme begeistringen jeg har funnet når du utforsker kroppsinnet ditt. Når vi forstår sammenkoblingen mellom de mange aspektene ved vårt eget vesen, blir sammenkoblingen mellom alle vesener – mellom alt liv – klarere.

DEB SHAPIRO

Boulder, Colorado

2005

DEL I

Å FINNE MENING MIDT I KAOSET

1

ÅND OG MATERIE FORENES

Jeg vil gjerne gjøre noe helt klart. Sykdom eksisterer virkelig. Ulykker skjer. Legevitenskapen kan hjelpe. Jeg skriver ikke denne boken for å overbevise deg om at den eneste grunnen til sykdommen din finnes i sinnet, og at du må ha gjort noe galt eller selv har skylden for at du er syk. Og jeg sier ikke at du ved rett og slett å forstå hvordan sinnet og kroppen virker sammen, på mirakuløst vis kan klare å helbrede deg selv for det som måtte feile deg.

Det jeg sier, er at den rollen sinnet og følelsene spiller for din helsetilstand, er av vesentlig betydning. Det er bare en del av hele bildet, men det er den delen som til stadighet blir oversett. Ved å forstå dette forholdet kan du forstå deg selv bedre og kreve en større rolle i ditt eget velbefinnende. Jeg husker at jeg hadde mageproblemer da jeg var barn, og at bestemor spurte om jeg hadde problemer på skolen. Det hun visste instinktivt, begynner vi nå endelig å bevise vitenskapelig: at det er et intimt og dynamisk forhold mellom det som skjer i livet, med følelsene og tankene, og det som skjer i kroppen. Nylig viste en spesialutgave av magasinet Time at lykke, fremtidshåp og tilfredshet «ser ut til å redusere risikoen for eller begrense skadevirkningene av hjertekarsykdommer, lungesykdommer, diabetes, høyt blodtrykk, forkjølelse og bronkitt». Samtidig, også ifølge denne artikkelen, «kan depresjon – den ekstreme motsetningen til lykke – forverre hjertesykdommer, diabetes og en hærskare andre sykdommer».

Hvis vi deler opp en organisme i dens enkelte bestanddeler, kan den ikke fungere. Hver bit har sin rolle å spille, selv om det er en svært liten rolle, så hvis bare én del fungerer dårlig, vil den påvirke helheten. Nylig streiket bilen vår. Da vi drog for å hente den etter reparasjonen, fikk vi vite at det bare hadde vært en liten ledning som hadde forårsaket problemet, men motoren kunne ikke fungere skikkelig uten den. Hvis du på samme måte overser den rollen følelsene og tankene dine spiller, overser du en av de viktigste bestanddelene som utgjør hele ditt vesen. Og det kan være den som må repareres.

DU BLIR DET DU TENKER

I det store og hele har de fleste av oss en tendens til å tenke på kroppen og sinnet vårt som atskilte systemer og tro at de for størstedelen fungerer uavhengig av hverandre. Vi gir kroppen mat og vann, tar den med på spaserturer eller gir den mosjon og nyter dens sanselige evner. Likeledes fôrer vi sinnet med tanker og intellektuelle gjøremål og morer det med forskjellig slags underholdning, mens vi også erfarer alle slags følelser som vi vanligvis tilskriver måten vi behandler oss selv på, eller hvordan andre mennesker behandler oss, og som gjør at vi enten føler oss vel eller har det dårlig. Når noe går galt i noen av disse systemene, oppsøker vi en eller annen for å ordne opp i det, som for eksempel en lege for å behandle kroppen eller en psykoterapeut for å behandle sinnet.

Men instinktivt vet vi at det ikke er hele historien. Kan du for eksempel huske forrige gang du hadde et jobbintervju? Eller gikk ut for første gang med en du virkelig ønsket å gjøre inntrykk på? I begge tilfeller ønsket du utvilsomt å virke rolig og samlet, men samtidig følte du deg temmelig forlegen og nervøs. Kan du huske hvordan kroppen kjentes? Keitethet strammer musklene i baken (så du sitter bokstavelig talt på anspentheten din), du svetter mer enn vanlig, kjenner deg kanskje litt kvalm, og du kommer antagelig til å snuble i ordene akkurat når du ønsker å virke verdensvant og selvsikker. Med andre ord påvirker din psykoemosjonelle tilstand deg fysisk. Så langt er dette lett å forstå, men når det kommer til mer komplekse følelser eller sykdommer, anser de færreste av oss dette forholdet for å være relevant. Siden det finnes åpenbare fysiske grunner til sykdom, som virus eller ulykker, hvordan kan da sinnstilstander ha noe med det å gjøre? Følelser kan påvirke nervene, men hvordan kan det ha noen relevans når vi står overfor en sykdom? Som Geoffrey Cowley sa i magasinet Newsweek: «Folk blir kanskje ikke overrasket over at de rødmer når de blir flaue, at en skremmende tanke kan få hjertet til å galoppere, eller at en uventet dårlig nyhet midlertidig kan bringe alle systemene deres i uorden. Likevel synes de det er vanskelig å tro at mentale abstraksjoner som ensomhet eller tristhet også på en eller annen måte kan ha innvirkning på kroppen deres.»

I denne boken ønsker jeg å vise deg hvordan sinnet og kroppen ikke er to, men ett – et eneste kroppsinn – og hvordan hver del av kroppen er sinnet som uttrykker seg gjennom denne delen. Når noe går galt, er det vanligvis en kombinasjon av både fysiske og psykoemosjonelle årsaker. Det jeg sier, er at en slik forståelse føyer en vesentlig, og konstant oversett, komponent til helbredelsesprosessen din.

Ved å lære kroppsinnets språk når det gjelder symptomer og sykdom, kan du lære hva som blir undertrykt eller oversett i psyken og følelsene dine, og den virkningen dette har på den fysiske kroppen din. Fra dette utsiktspunktet kommer du snart til å oppdage at det foregår en merkverdig og intim toveiskommunikasjon som påvirker både din fysiske tilstand og din mentale og emosjonelle helse.

VIRKNINGEN AV EN TANKEGJENNOMGÅELSE

Dette er en enkel øvelse som viser hvilken virkning tanken har på den fysiske kroppen. Du må gjøre denne sammen med en partner.

Stå i rett vinkel til partneren din.

Hold høyre arm (eller venstre hvis du er venstrehendt) rett ut foran deg i skulderhøyde. Partneren din legger så sin hånd på det utstrakte håndleddet ditt. Prøv nå å holde armen rolig mens partneren forsiktig, men bestemt, prøver å skyve armen din ned (ikke for kraftig!). Hensikten er å finne ditt naturlige motstandsnivå. Slapp av.

Lukk øynene nå.

Tenk en stund på noe som gjør deg oppskaket, trist eller nedtrykt. Når du får følelsen, strekker du frem armen og står imot når partneren din prøver å dytte armen ned. Slapp så av.

Nå tenker du på noe positivt.

Styr tankene mot noe som får deg til å bli glad og lykkelig, som får deg til å smile. Når du får denne lykkefølelsen, strekker du frem armen og prøver enda en gang å stå imot når partneren din forsøker å skyve armen ned. Slapp så av.

Bytt roller.

Hvis du vil, kan dere nå bytte plass og gjenta øvelsene med deg i partnerens rolle.

De fleste mennesker merker en umiddelbar forskjell mellom de to armprøvene. De oppdager at når de har urolige eller triste tanker og følelser, klarer de ikke å stå imot; det er som om all energi er tappet ut av armen. Men når de fokuserer på glade tanker og følelser, blir armen sterk og står lett imot. Legg spesielt merke til hvor umiddelbart tankene og følelsene dine gir seg utslag i en fysisk reaksjon.

KJEMISK SUPPE

Sannheten er at du ikke er stort annet enn et kjemisett. Alle tankene og følelsene dine blir til kjemikalier som fyres av gjennom hele kroppen, der de forandrer den kjemiske sammensetningen og atferden til cellene. Dermed vil en trist følelse påvirke cellene i tårekanalene og få dem til å produsere tårer, eller en skremmende følelse vil gi deg gåsehud eller få håret til å reise seg på hodet ditt.

I løpet av de siste ti årene har man forsket stadig mer på hvordan sinnet og kroppen reagerer på hverandre, og klart vist hvordan emosjonelle og psykologiske tilstander tilsvarer endrede reaksjoner i kroppens kjemiske balanse. Dette påvirker i sin tur immunforsvaret og nervesystemet, fordøyelsesapparatet, kretsløpet og det endokrine systemet.

Men hvordan skjer alt dette? Hvordan påvirker tankene og følelsene dine deg fysisk? Svaret kan gis med ett ord: nevropeptider. Nevropeptidene utskilles av hjernen, immunforsvaret og nervecellene og er kjemiske budbringere som fører informasjon fra sinnet til kroppen – og tilbake igjen – gjennom kroppsvæskene. Hver celle i kroppen er dekket av tusenvis av reseptorceller. Hver reseptorcelle har et spesielt mønster som forener seg med spesifikke nevropeptider. Når de først er på plass, overfører nevropeptidene imformasjon gjennom reseptorcellen og inn i selve cellen, noe som påvirker denne cellens atferd. Et av nevropeptidene er for eksempel betaendorfin, som er årsaken til den lykksalige følelsen som alle løpere opplever som en rus. Siden reseptorcellene for endorfin finnes overalt, oppleves denne lykksalige tilstanden både i hjernen og i hele den fysiske kroppen.

Nerveforskerne har visst en stund at det limbiske systemet er hjernens emosjonelle sentrum. Det limbiske systemet omfatter hypotalamus, en liten kjertel som forvandler følelser til fysiske reaksjoner. Den kontrollerer også appetitten, blodsukkernivåene, kroppstemperaturen og den automatiske funksjonen til hjertet, lungene, fordøyelsessystemet og kretsløpet. Den er som et apotek som frigjør de nevropeptidene som trengs for å opprettholde et likevektig system.

I det limbiske systemet sitter amygdala, en hjernekonstruksjon som er forbundet med frykt og nytelse, og pinealkjertelen, som overvåker hormonsystemet og utskiller kraftige endorfiner som ikke bare fungerer som smertestillende midler, men også som antidepressiva. Dette indikerer det intime forholdet mellom sinnet, det endokrine systemet og nervesystemet – forbindelsen mellom hvordan du føler deg og hvordan du ter deg, mellom følelsene og din fysiske tilstand.

Klaser av nevropeptider finnes i hele det limbiske systemet hjertet, kjønnsorganene og mageområdet; det er på grunn av dem du iblant får en «magefølelse» for noe. Nevropeptidene er forbindelsesleddet mellom oppfatningen, følelsene og tanken på den ene side, og hjernen, hormonutskillelsen og hver celle i kroppen – inklusive cellene i immunforsvaret – på den andre, slik at det derfor oppstår ett eneste kommunikasjonssystem for hele kroppen. Med andre ord lytter hver del eller hvert system i kroppen din til og reagerer på den mentale skravlingen din, hver eneste tanke og følelse du har.

«Vi kan ikke lenger betrakte følelsene som mindreverdige i forhold til fysisk eller materiell substans,» skriver Candace Pert i Molecules of Emotion, «vi må i stedet se dem som cellesignaler som er involvert i prosessen med å omgjøre informasjon til en fysisk realitet, som bokstavelig talt forvandler ånd til materie.»

Det finnes ingen større sektor i det fysiske systemet som ikke blir påvirket av tankene og følelsene dine, og disse blir i sin tur til nevropeptider eller budbærere av informasjon. «En grunnleggende følelse som frykt kan beskrives som en abstrakt følelse eller som et håndgripelig molekyl av hormonet adrenalin,» skriver Deepak Chopra i Kropp uten alder, sinn uten tid. «Uten følelsen er det intet hormon; uten hormonet er det ingen følelse. Den revolusjonen vi kaller sinn-kropp-medisin, ble grunnlagt på denne enkle oppdagelsen: Overalt hvor tanken går, går et kjemisk stoff sammen med den.»

Kan vi da ærlig si at det finnes en reell forskjell mellom én del av vårt vesen og en annen? Ligger den eneste forskjellen i uttrykksmiddelet? H₂O eksisterer som vann, damp, regn, sjø, sky eller is og er likevel fortsatt H₂O. På samme måte uttrykkes følelsene dine gjennom atferd og handling, gjennom stemmen eller gjennom forskjellige kjemiske stoffer og psykiske systemer i kroppen. Som Dianne Connelly skriver i Traditional Acupuncture: The Law of the Five Elements: «Huden er ikke atskilt fra følelsene, eller følelsene atskilt fra ryggen, eller ryggen atskilt fra nyrene, eller nyrene atskilt fra vilje og ambisjoner, eller vilje og ambisjoner atskilt fra milten, eller milten atskilt fra seksuell selvtillit.»

Denne komplekse foreningen av kropp og sinn gjenspeiles i vår psykiske helse- eller sykdomstilstand. Hver tilstand er et middel for kroppsinnet til å gi oss en indikasjon på hva som foregår under overflaten. Hvis en skade på én del av ditt vesen blir undertrykt eller oversett, kan den vise seg som en skade på en annen del. Etter å ha blitt avvist av elskeren din går du ut og treffer døren og skraper opp armen din. Uttrykker ikke smerten i armen din sinte og forvirrede følelser over å bli skjøvet bort? Å si «jeg har slått armen min» er det samme som å si at «noe som gjør vondt inni meg, viser seg på armen». Det armen uttrykker, er rett og slett en undertrykt form for de verbale uttrykkene for å være sint og såret. I sin film Manhattan fanger Woody Allen på en strålende måte inn dette forholdet mellom sinn og kropp. Da kjæresten hans, spilt av Diane Keaton, forkynner at hun går fra ham på grunn av en annen mann, reagerer ikke Allen. Keaton vil vite hvorfor han ikke er sint. «Jeg blir ikke sint,» sier Allen, «jeg utvikler en kreftsvulst i stedet.»

Det samme gjelder ordene til den store indiske yogien Paramahansa Yogananda: «Det finnes en medfødt forbindelse mellom sinnet og kroppen … Alle sykdommer har sin opprinnelse i sinnet. Smertene som virker på den fysiske kroppen, er tilleggssykdommer.» Å se virkningen (sykdommen) isolert, uten noen forbindelse med noe annet, er å fornekte årsaken. I så fall vil årsaken (underliggende følelser og holdninger) gi seg til kjenne med et nytt utslag en eller annen gang: Et annet område med sykdom eller ubehag vil oppstå i et forsøk på å vise deg hvor du er ute av balanse.

Tanker har energi; følelser har energi. De får deg til å gjøre og si ting, og til å opptre på bestemte måter. De får deg til å hoppe opp og ned eller ligge rett ut i sengen. De bestemmer hva du spiser og hvem du er glad i. Energien bak det du tenker og føler, forsvinner ikke uten videre hvis den blir holdt tilbake eller undertrykt. Når du ikke kan, eller ikke vil, uttrykke det som skjer på et emosjonelt eller psykologisk nivå, blir den følelsen innlemmet (du fører den dypere inn i deg selv) til den viser seg gjennom den fysiske kroppen. Den følelsen som oftest blir undertrykt, er raseri, siden det ofte er det mest upassende eller vanskeligste å uttrykke. Det kan være raseri som skyldes barndomsopplevelser, nåværende situasjoner i et kjærlighetsforhold eller på jobben, eller altfor mange forandringer i livet. Dette raseriet er alltid forbundet med å miste kontrollen, noe som også er det mest fremherskende problemet under omstendigheter som fører til stress.

STRESSFAKTOREN

Tenk deg at du prøver å klemme litt tannpasta ut av en tube, men du har glemt å ta av korken (eller løfte lokket til side!). Hva skjer da? Tannpastaen må finne en annen vei ut. Dette betyr vanligvis at den kommer ut på bunnen av tuben eller kanskje sprenger hull på siden av den – alltid der det svakeste punktet finnes.

Forestill deg nå at tannpastatuben er deg. Du er under press og begynner å oppleve psykologisk eller følelsesmessig stress. Men du tar ikke av lokket, for å si det sånn, ved å erkjenne hva som skjer, og ta deg tid til å slappe av eller håndtere de indre konfliktene dine. Så hva skjer med det mentale eller emosjonelle presset som bygger seg opp inni deg? Til slutt må det finne en vei ut, og hvis det ikke kan komme ut gjennom toppen (ved å bli uttrykt og bearbeidet), vil det komme ut et annet sted. Det vil finne det svakeste punktet – enten gjennom fordøyelsesapparatet, nervene, immunforsvaret eller søvnmønsteret ditt. Når det dyttes ned, blir det til sykdom, depresjon, avhengighet eller angst; projiseres det utover, blir det til fiendtlighet, aggresjon, fordommer eller frykt.

Den klareste måten å se hvordan sinnet direkte påvirker kroppen på, er gjennom stress. Hjernebarken slår alarm hver gang det oppstår noe som oppfattes som en livstruende eller stressende aktivitet. Dette påvirker og skaper uorden i hypotalamus-systemet og det limbiske system, som deretter påvirker hormonutskillelsen, immunapparatet og nervesystemet. Denne «kjemp eller flykt»-reaksjonen setter deg i stand til å respondere på fare hvis du for eksempel befinner deg i frontlinjen under kamphandlinger eller står ansikt til ansikt med en diger bjørn. Men tilsynelatende uviktige begivenheter kan også føre til en stressreaksjon siden hjernen ikke klarer å skille mellom ekte og innbilte trusler. Når du fokuserer på din frykt for hva som kan komme til å skje, lager det like mye ugreie i hormonene dine og den kjemiske balansen som når du står overfor en farlig situasjon i det virkelige liv. Prøv for eksempel å huske en grusom scene fra en skrekkfilm, og du kommer til å kjenne at musklene i ryggen, skuldrene eller magen trekker seg sammen. Bildene finnes bare i hjernen din, men de utløser likevel en umiddelbar reaksjon i kroppen.

Hvis man blir dyttet eller knuffet i rushtiden, strever med et sykt barn, er midt i en disputt med naboene – må responsen på alle disse situasjonene holdes tilbake, for samfunnet tillater vanligvis ikke at man reagerer med å skrike eller få raserianfall. Når den normale «kjemp eller flykt»-responsen blir undertrykt på denne måten, betyr det at de kjemiske stoffene som strømmer gjennom kroppen, ikke har noe sted å gå. Hvordan skal de bli borte? Hvordan skal de få uttrykt seg?

Enda viktigere er det at den «kjemp eller flykt»-responsen som er bygget inn i kroppen, bare var ment å være midlertidig. Når faren er over, er det meningen at kroppen skal komme tilbake til normalt funksjonsnivå. Når det finnes vedvarende psykologisk og emosjonelt press, blir de høyere nivåene av adrenalin og kortisol opprettholdt, noe som fører til et svekket immunforsvar og større sannsynlighet for fysisk sykdom.

Noen av de fysiske symptomene som forårsakes av for mye stress, er hodepine, høyt blodtrykk, hjertebank, muskelspenninger, tungpustethet, søvnforstyrrelser, dårlig appetitt, kvalme, tørr munn, magekatarr, magesår, irritabel tarm-syndrom, ryggsmerter, svettetokter, utslett, kviser og elveblest. Immunforsvaret blir svekket slik at det er mye lettere å bli forkjølet eller få andre infeksjonssykdommer. I tillegg kan det forekomme psykologiske forandringer som for eksempel depresjon, sinne, humørsvingninger og angst. Man kan også oppleve å få dårligere konsentrasjon, hukommelsestap, manglende evne til å ta avgjørelser, forvirring, irrasjonell frykt, sjenanse eller ekteskapelige og seksuelle problemer. Atferdsforandringer kan omfatte slurvete påkledning, rastløshet, plutselige gråteanfall, overdreven røking eller drikking, fobier og dårligere seksuell funksjon. Dette er litt av en liste, og mange av disse symptomene kan lett føre til alvorligere helseproblemer.

Bindeleddet mellom psykisk stress og fysiske problemer illustreres kanskje best av forskning. Dr. Larry Dossey i Healing Breakthroughs henviser til forskning som viser at det forekommer flere hjerteinfarkter på mandager enn på noen andre dager i uken – og ikke bare på mandag, men oftest klokken ni om morgenen. Ingen andre dyr dør oftere på en spesiell dag eller et spesielt tidspunkt i uken. Hva er det som forårsaker at så mange hjerteinfarkter finner sted akkurat når den første arbeidsdagen i uken skal begynne? Det er innlysende at misnøye med jobben ikke alltid resulterer i dødsfall! Men forholdet mellom stress på jobben og fysiske problemer kan ikke undervurderes – millioner av arbeidsdager går tapt hvert år på grunn av virkningene av denne typen stress. En studie som ble utført av dr. Norman Beale, viste at oppsigelser (eller trusselen om det) førte til 20 prosents økning i antallet legebesøk og 60 prosents økning i sykehusopphold.

Padma O’Garas historie viser hvor sterkt helsen kan bli påvirket av stresset ved å ha feil jobb:

«Jeg hadde slitt med ryggsmerter med utstråling nedover i bena i mange år. Legene sa at det var slitasje. Jeg klarte å holde det i tømme ved å praktisere yoga og klarte til og med å undervise i yoga på deltid mens den egentlige jobben min var i ledersjiktet i Careers Service. I 1990 begynte jeg å få problemer med øynene. Jeg mistet stadig synet, og det var ganske smertefullt. Jeg mistet synet i tre uker og fikk beskjed om at det var grønn stær. Forut for dette hadde jeg hatt følelsen av at jeg kastet bort tiden på jobben, og at jeg burde undervise mer i yoga i stedet for å delta på endeløse møter på jobben. I forbindelse med at jeg hadde to operasjoner på øynene tenkte jeg at jeg omsider burde slutte å arbeide, men jeg var ikke sikker på om jeg kunne klare meg økonomisk. Da jeg kom tilbake til jobben, ble ryggen virkelig ille, og jeg hadde betydelige smerter.

Noen måneder senere fikk jeg det berømte sparket bak. Jeg kjørte på motorveien da en bil traff meg hardt bakfra. Jeg så aldri hva det var, men støtet fikk meg til å miste kontrollen over bilen, og foten min virket som om den hadde satt seg fast på gasspedalen. Jeg kjørte fortere og fortere. Jeg var sikker på at jeg skulle dø. Da merket jeg at jeg lovet meg selv at hvis jeg overlevde, skulle jeg slutte på jobben og følge mitt hjerte og undervise mer. Med det samme kjente jeg gasspedalen løfte seg, og jeg fikk kontroll over bilen igjen.

Uken etter sa jeg opp. Siden da har jeg bygget opp en kursvirksomhet og har heldigvis ikke merket den økonomiske forandringen. Det jeg har merket, er at ryggproblemet nå ikke finnes lenger, og øynene mine er helt fine. Jeg føler at jeg kan se hvor jeg går, og det er i riktig retning!»

Stress kan oppstå til mange tider og på mange forskjellige måter. Det gjelder spesielt det emosjonelle stresset som forårsakes av store forandringer i livet, som det å flytte, gifte seg eller miste en man er glad i. I slike sammenhenger kan man oppleve enorm uvisshet og frykt, nervøs opphisselse eller overveldende sorg. Følelser trekker musklene og blodkarene sammen, øker utskillelsen av hormoner som adrenalin, påvirker fordøyelsen og pusten og svekker immunforsvaret.

Da jeg var åtte år gammel, ble jeg sendt på internatskole, en opplevelse jeg ikke var spesielt henrykt over. Etter noen uker hadde jeg fått betennelse i mandlene. Den gangen betydde det å få fjernet mandlene en uke på sykehus. Etter det hadde jeg en uke hjemme da jeg ikke spiste annet enn potetmos og iskrem – god trøstemat! Jeg forstår nå at sykdomstypen – betente mandler og vondt i halsen – indikerte at jeg hadde store problemer med å svelge den realiteten at jeg befant meg på en internatskole.

Men det var ikke slutten på kroppsinn-forholdet. Jeg fikk gass (eter) for at jeg skulle sove under operasjonen, men da jeg mistet bevisstheten, trodde jeg at jeg holdt på å dø. I mange år etterpå, akkurat når jeg holdt på å sovne, så jeg kister sveve rundt i rommet mitt. I tyveårene, da jeg lærte massasjeterapi, ble jeg bedt om å være modell da læreren skulle demonstrere massasje av halsen. Alle de andre studentene stod rundt meg ved massasjebordet. Da demonstrasjonen var over, åpnet jeg øynene, og min første tanke var: «Hvorfor står alle disse menneskene og stirrer på et lik?» Det var først mange år senere at dyp vevsmassasje klarte å frigjøre dette falske minnet om død fra halsen og kjeven min.

Traumer er ikke nødvendigvis det samme som sykdom, men uuttalt frykt og angst rundt et traume kan føre til fysiske problemer. Selvfølgelig kan man ikke unngå kriser. Det man kan gjøre, er å bli mer bevisst på sine følelser, erkjenne dem og slippe dem ut når de oppstår eller så snart som mulig etterpå, i stedet for å undertrykke eller fornekte dem. Steve Hennessy forandret nesten alle sider ved sitt liv og ble syk etterpå, delvis fordi han ikke hadde gitt uttrykk for sine virkelige følelser rundt disse forandringene:

«Sykdommen begynte med alvorlige kolikksmerter. Jeg ble arbeidsufør av utmattelse og energitap. Det ble til slutt diagnostisert som irritabel tarm-syndrom. I den akutte fasen, som varte i tre måneder, spiste jeg svært lite og gikk ned fjorten kilo.

Når jeg tenker på det, stemte jo denne sykdommen helt. Før flyttingen hadde jeg brukt min tid på å ta meg av andre (i sosialetaten), alltid satt andre først. Jeg flyttet for å tillate meg selv å ha det godt. Jeg syntes faktisk det var vanskelig å fordøye denne forandringen, vanskelig å tillate meg selv det gode liv. Overfladisk sett hadde jeg flyttet til et lykkeligere liv, men på et dypere nivå strevde jeg fremdeles med å løse opp alle de restriksjonene jeg hadde levd med i så mange år. Sykdommen gav meg en sjanse til å skjønne hva som foregikk, til virkelig å se på disse dypere nivåene.»

Som vi har sett, har overdrevent stress en direkte virkning på immunforsvaret, siden det setter ned evnen til å ødelegge invaderende virus og bakterier gjennom produksjonen av adrenalin og kortisol. Eksamensstress kan for eksempel svekke immunreaksjonen, noe som i sin tur øker sannsynligheten for å bli forkjølet eller få influensa. «Har det noen gang slått deg som urettferdig at kyssesyken liker å angripe unge mennesker i eksamenstiden?» spurte dr. Trisha Greenhalgh i The Times. «De siste tre ukene har jeg sett seks av de skarpeste og beste motvillig krype til køys med sviende mandler, hovne lymfekjertler og en overveldende, bedrøvelig sløvhet. Alle skulle ta eksamen om en måned.»

Du har kanskje merket noe slikt selv, kanskje når du opplevde et problem i et forhold og dette påvirket din evne til å sove godt og gav deg lyst til å spise mer trøstemat. Deretter drog du til jobben på et overfylt tog. Noen timer senere merket du at du holdt på å bli forkjølet. Kom forkjølelsen av at du var omgitt av så mange smittebærere på toget? Var det søvnmangel eller dårlig kosthold? Eller var det en opphoping av følelsesmessig stress som resulterte i en svekket fysisk tilstand og spesielt et svekket immunforsvar?

Når influensaviruset går på omgang, er det ikke alle som får det. Noen holder seg friske, mens andre må ligge i sengen. Hvilke andre faktorer er til stede hos dem som bukker under? Er det overarbeid, problemer hjemme, ensomhet eller en depressiv sinnstilstand? Hvis du har vært syk, kan du da se hva som svekket immunforsvaret ditt fra innsiden og reduserte dets evne til å motstå en infeksjon? Har du følt deg emosjonelt eller psykologisk svekket?

SELVOPPFATNING

I seg selv er stress verken godt eller dårlig. I stedet er det måten vi responderer eller reagerer på vis-à-vis stressfremkallende faktorer, som utgjør forskjellen. Noen mennesker responderer på press eller kriser med en økt fornemmelse av å ha et mål. Andre responderer med panikk, fornektelse eller frykt. Stilt overfor en frist kan den ene oppdage at det ansporer ham eller henne til større kreativitet, mens den andre stivner i uvirksomhet.

Forskjellen ligger i vår oppfatning av egen mestringsevne. Hvis du oppfatter en situasjon som noe du kan håndtere, en som utfordrer kreativiteten din og gir deg følelsen av å mestre, kommer du ikke til å få en negativ stressrespons. Men hvis du oppfatter deg selv som ute av stand til å mestre, er redd for hva som kommer til å skje og blir oppskjørtet av nervøsitet, kommer du snart til å fremvise en rekke stressymptomer. Denne oppfatningen av deg selv bygger på din personlige følelsesmessige historie. Den kan skyldes tidligere påvirkninger og tilpasninger fra barndommen, overbevisninger, religion eller dine sosiale omgivelser, men det er din egen oppfatning av din manglende evne til å mestre som fører til stressreaksjonen i kroppen, ikke de ytre faktorene. Denne oppfatningen resulterer i at fordøyelsesapparatet legger ned driften, hjertet setter opp farten, og kroppen oversvømmes av hormoner, uten noen direkte fysisk årsak. (Mer om stress i kapittel 9.)

Imidlertid går kroppsinn-forholdet selvfølgelig dypere enn bare til hvordan du oppfatter deg selv når det gjelder stressfremkallende situasjoner. Det vi ser, er at enhver følelse som blir undertrykt, fornektet eller oversett, vil sette seg fast i kroppen. Som Candace Pert definerer det: «Kroppen er ditt underbevisste sinn.» Og som Caroline Myss sier: «Din biologi er din biografi.» Med andre ord: De tankene og følelsene du ikke erkjenner, tar deg av, løser eller leger, kommer rett og slett til å gjøre seg gjeldende andre steder.

«Hvis en kvinne røker for å lette stresset ved et uutholdelig ekteskap, hva er da ’årsaken’ til lungekreften hennes? Er hun genetisk disponert? Er det histologien til småcellet lungekreft? Selve røkingen? Forholdet?» spør Marc Ian Barasch i The Healing Path. «Hvor grundig er kuren hennes hvis hun får fjernet lungen, men ikke forandrer sine ekteskapelige omstendigheter, for ikke å snakke om de personlighetsmønstrene som i lang tid lot henne klamre seg til sin ulykkelige tilværelse?»

En slik selvransakelse er ikke lett. Du foretrekker kanskje å tro at enhver sykdom du får, bare skyldes noe ytre og ikke har noe med tankene, følelsene eller atferden din å gjøre. Du foretrekker kanskje å tro at den er nedarvet eller skyldes fremmede stoffer som virus, bakterier eller forurensning. Det å bli syk føles som noe du ikke har noen kontroll over, du er bare det hjelpeløse offeret. Til tross for at du har levd inni kroppen din i så mange år, kan det føles som om du lever inni en fremmed når noe går galt. Sykdom kan få deg til å føle deg frakoblet, ute av stand til å forstå hvordan denne ukjente fungerer, eller hvorfor den har sluttet å fungere. Men jo dypere du undersøker sykdommens årsakskjede, jo lenger beveger du deg bortenfor de mer åpenbare, fysiske grunnene, til stadig mer udefinerbare lag av ikke-fysiske, psykoemosjonelle sammenhenger. For å hjelpe deg med å starte denne prosessen i deg selv kan du prøve å gjøre «Oversikt over kroppsbevisstheten» nedenfor.

OVERSIKT OVER KROPPSBEVISSTHETEN

Studer i løpet av kommende uke de fysiske virkningene i kroppen som forskjellige situasjoner, tanker eller følelser skaper. Du får kanskje lyst til å skrive ned disse fysiske forandringene i en dagbok.

Vær bevisst på de gangene du er irritert eller frustrert.

Skriv ned hvor du opplever disse følelsene i kroppen. Hvis du sitter fast i en trafikkork, en kunde kommer for sent til en avtale eller barna stadig avbryter samtalen din, hva skjer da med pusten, skuldrene, ryggen eller magen?

Observer engstelsesreaksjoner.

Hva skjer i kroppen når du er bekymret eller engstelig for noe (kanskje er det et barn som kommer sent hjem, du må gjennomføre en presentasjon eller du skal snart få resultatene av blodprøvene til partneren din)? Hvor holder du engstelsen? Hvilke fysiske virkninger har den? Skaper frykt for fremtiden en smerte i magen? Eller i bena?

Betrakt reaksjonene dine.

Hvis sjefen eller partneren din skjeller deg ut, hva skjer da med hjertet, hodet, innvollene? Har du hodepine fordi du ble skjelt ut, eller fordi du kjenner deg usikker eller sint? Hva gjør du med sinne? Uttrykker du det, eller legger du det et sted? Svelger du tungt, strammer musklene eller får forstoppelse?

Observer virkningene av minner.

Hva skjer hvis du minnes tidligere hendelser? Kjenner du deg varm og avslappet, eller blir du svett og nervøs? Legg spesielt merke til hva som skjer når du berører vonde minner, kanskje da en forelder slo deg, eller du ble mobbet på skolen. Når du følger opp disse minnene, skal du kjenne etter hvor i kroppen det kommer en reaksjon.

Analyser sykdom og skader.

Tenk tilbake på tidligere sykdommer og tilfeller da du ble skadet. Legg merke til hvilke deler av kroppen som var involvert. Har du alltid holdt magemusklene stramt inne? Har du alltid fått hodepine med jevne mellomrom? Har du alltid hatt vondt på samme side av kroppen?

Observer deg selv, reaksjonene dine og kroppen din. Når du gjør det, kommer du til å begynne å se hvor tett alle de forskjellige delene av ditt vesen, både det fysiske og det psykoemosjonelle, er vevd sammen.

HVEM SKAPER VIRKELIGHETEN DIN?

Det er en negativ side ved alt dette: Jo mer du forstår av kroppsinn-forholdet, jo lettere er det å tenke at du selv må være ansvarlig for alt som skjer med det, at det er din skyld at du er syk, at du har påført deg selv denne tilstanden – ja til og med at du har «forårsaket» din egen sykdom. Det er en vanlig forestilling at du skaper din egen virkelighet, og at du er 100 prosent ansvarlig for alt som skjer i livet, at hver eneste tanke du har, avgjør fremtiden din, enten den er god eller dårlig. Denne tanken kan være nyttig, siden den setter deg i stand til å se hvor du – ofte uten å være klar over det – kan skape ekstra vanskeligheter for deg selv. Det kan lære deg å slutte å klandre andre mennesker eller ytre begivenheter for problemene dine og i stedet ta ansvar for dine egne handlinger. Det viser deg også at du ikke egentlig kan forandre andre mennesker eller verden, men du kan arbeide med dine holdninger til dem.

Men i det øyeblikk du begynner å tenke at du er ansvarlig for absolutt hele din egen virkelighet, utvikler du en oppblåst fornemmelse av selvet, en tro på at du er allmektig. Dette skaper egosentrisitet og selvopptatthet, og begge deler kan legge til rette for skyldfølelse, skam og nederlag. Hvis du klandrer deg selv for å ha blitt syk, klandrer du deretter deg selv for ikke å bli frisk. Hvis du har skyldfølelse for å ha undertrykt sinnet ditt og deretter utvikler magesår eller kreft, tror du at du må være et håpløst eksemplar av arten menneske. Hvis du sier at du har det fulle ansvar for å skape din egen virkelighet, betyr det at du likestiller fysisk helse med åndelig eller psykisk utvikling, så hvis du blir syk, innebærer det at du er en åndelig fiasko. Men de mange åndelige lærerne som har dødd av kreft eller andre sykdommer, har motbevist en slik likestilling om og om igjen.

Det å tro at man skaper sin egen virkelighet – både årsak og resultat – innebærer at «jeg» har full kontroll. Men individet kan aldri ha full kontroll; det finnes alltid andre faktorer. Du er ikke alene på denne jorden. I stedet er hver av oss en viktig komponent i et sammenvevd, innbyrdes beslektet hele som uavlatelig forandrer seg og er i bevegelse. Virkeligheten skaper vi sammen gjennom vår gjensidige avhengighet. Det er dette intime forholdet til alle andre ting som gir livet dets dybde og skjønnhet.

Som Treya Wilber, som er sitert i Ken Wilbers bok Grace and Grit, sier:

Selv om vi kan kontrollere hvordan vi reagerer på det som skjer med oss, kan vi ikke kontrollere alt som skjer med oss. Vi er alle for sammenkoblet, både med hverandre og omgivelsene våre – livet er for fantastisk komplisert – til at en uttalelse som «du skaper din egen virkelighet» kan være sann. En tro på at jeg kontrollerer eller skaper min egen virkelighet, prøver faktisk å rive meg ut av den rike, kompliserte, mystiske og støttende sammenhengen i mitt liv … å fornekte den veven av forhold som nærer meg og hver av oss hver dag.

Du bestemmer over dine egne holdninger og følelser, over måten du behandler deg selv og din verden på, men du kan ikke bestemme resultatet av alle omstendigheter, akkurat som du ikke får solen til å gå opp eller ned, holder jorden i dens bane eller får regnet til å falle. Heller enn å skape din egen virkelighet er du ansvarlig overfor din virkelighet. Du kan ikke dirigere vinden, men du kan justere seilene. Du har ansvaret for å utvikle sinnsro, men du trenger kanskje fortsatt cellegift. Å lege og helbrede ditt indre vesen ligger innenfor din kontroll, og dette kan kanskje også kurere den fysiske kroppen. Men hvis det ikke gjør det, er det avgjørende å huske at du ikke er skyldig og ikke har mislyktes.

I Healing into Life and Death minnes Stephen Levine en kvinne med uhelbredelig kreft, som trodde at hun hadde skapt sin egen sykdom. Men hun klarte ikke å skape helbredelsen. Følgelig mistet hun raskt troen på seg selv. «Jeg er ikke den personen jeg trodde jeg var. Ikke rart at jeg er syk,» sier hun. Levine spør henne om hun var den eneste skaperen av sin virkelighet. Reaksjonen hennes var, skriver han: «Munnen hang åpen av forvirring og hjelpeløshet, og litt etter litt bredte et smil seg over ansiktet hennes. Hun sa: ’Nei, tross alt er jeg vel ikke det. Men jeg er absolutt en stor bidragsyter.’»

Gjennom sykdom gir kroppen oss en beskjed om at noe er i ubalanse. Dette er ingen straff for dårlig oppførsel, det er heller naturens måte å skape likevekt på. Din kropp er faktisk en kilde til stor visdom. Ved å lytte til og være oppmerksom på den har du en sjanse til å bidra til din egen helse, å delta sammen med kroppen for å komme tilbake til en tilstand av helhet og balanse. Så i stedet for å klandre deg selv ved å si: «Hvorfor valgte jeg å få denne sykdommen?», kan du spørre: «Hvordan kan jeg velge å vokse med denne sykdommen?» Du kan bruke de problemene du har til å lære og vokse, til å gi slipp på gamle, negative mønstre, til å styrke evnen til medfølelse, tilgivelse og innsikt.

Problemene dine kan da bli vadestener langs veien i stedet for snubletråder. I stedet for å bli overveldet av håpløshet og skyldfølelse fordi du har ansvaret for alt som skjer med deg (noe som rett og slett bidrar til negativiteten), kan du betrakte sykdom som en invitasjon og anledning til å våkne. På denne måten oppfattes sykdom som en stor gave og kroppen som en fantastisk informasjonskilde. Den er der for å hjelpe deg, ikke for å legge hindringer i veien.