Peter Englund

Poltava

Oversatt av Trond Berg Eriksen

Peter Englund

Poltava

Oversatt av Trond Berg Eriksen

Denne boken tilegnes menige fotsoldat Erich Måne, som tilhørte femte tropp, Hundra härads kompaniet, Upplands regiment. Hans kone het Karin Matsdotter. Erich ble truffet av en kanonkule i brystet tidlig om morgenen den 28. juni 1709 og døde. Liket hans ligger fremdeles på stedet. Det ble begravd der hvor han falt på slagmarken, vel fire kilometer nordvest for den ukrainske byen Poltava.

PROLOG

Om det var mulig, skulle vi ha lagt makten i rettferdighetens hender. Men makten lar seg ikke styre som vi ønsker, for den er en håndgripelig størrelse. I motsetning til makten er rettferdigheten noe åndelig som vi rår over som vi vil. Derfor er rettferdigheten lagt i maktens hender, og derfor kaller vi det som vi er forpliktet til å sørge for, for rettferdig. Av dette følger sverdets rett, for sverdet gir en virkelig rett.

BLAISE PASCAL, fra Pensées (1670)

1. Røyskatten

Hukommelsen er temmelig merkelig. Lenge etter at katastrofen hadde funnet sin tragiske slutt og før han døde i fangenskapet, kunne han ennå huske klart og tydelig den merkverdige episoden med røyskatten.

Den fant sted det tredje døgnet på en lummer og varm høysommerdag uten skygge. Han var grå av tretthet, irritabel og plaget av diaré og av den tunge varmen da han lette etter et kjølig sted hvor han kunne ta seg en liten lur. Noen av dem som hørte at han beklaget seg og så hvilken elendig tilstand han befant seg i, stilte opp et improvisert vern mot solen. Ved en liten vogn la man en kappe over stenger som man hadde tatt fra et par standarter. Han var takknemlig for det og tok av seg kappen og vesten. På marken bredte man ut noen andre plagg. Hodeputen besto av hatten og en kappe som var rullet sammen.

Han hadde bare ligget en kort stund da han merket noe ubehagelig. Det var noe som beveget seg under hodet hans. Han ble skremt og reiste seg opp. Det kunne jo være en orm eller et annet farlig dyr. En nærmere undersøkelse av kappen i hodeenden gav intet resultat. Mannen tenkte at han vel selv hadde vært årsak til bevegelsen og la seg ned igjen. Det gikk en liten stund. Nok en gang kjente han en bevegelse under hodet. Denne gangen var den sterkere. Han spratt opp og løftet forsiktig på kappen. Der i hatten tittet en røyskatt frem, et hode som raskt trakk seg tilbake. Mannen grep straks tak i begge ender av den slitte hatten. Dyret var fanget. Han ropte på noen av dem som sto i nærheten og viste dem hvordan han hadde fanget en spill levende røyskatt. En av dem tok på seg en tykk hanske og grep det sprellende krypet som ble undersøkt med nysgjerrig grundighet.

En tanke slo ham: De var alle sammen fanger på samme måte som røyskatten. De var selv gått i fellen slik som dyret de nå holdt fast. Mannen gav beskjed om at de skulle slippe røyskatten fri uten å skade den og sendte en tanke, et ønske til Gud: Slik det fangede dyret nå uventet hadde fått sin frihet igjen, ville han at de alle sammen på en eller annen forunderlig måte skulle «komme uskadde fra dette stedet».

Det skjedde en hel del det året. Det var den kaldeste vinteren i manns minne, og i Frankrike slo hungersnøden til igjen. I England begynte en mann som het Richard Steele å utgi tidsskriftet The Tatler, som senere ble svært kjent, og i Italia begynte man å grave ut byen Herculaneum. Utenfor Chiles kyst tok et fartøy ombord en akterutseilt sjømann, Alexander Selkirk, fra en av Juan Fernandez-øyene, hvor han hadde tilbrakt fire ensomme år. Han skulle bli forbildet for Robinson Crusoe. Afghanerne i Kandahar gjorde opprør mot perserne, og i Japan kom en ny og reformivrig shogun til makten, Tokugawa Ienobu. Og et eller annet sted i Russland slapp en mann fri en fanget røyskatt som en besvergelse for å avverge en katastrofe. Mannen kunne ikke ha visst at han selv var den som skulle fullende katastrofen før et døgn var gått.

OPPMARSJEN

Rätt många år förrn större tider stunda

skall östern, hjälpt av månens välde, ta

år sjuttonhundra sina byten runda

och Nordens hörn sånär till riket dra.

Långt från sitt land skall kungen tappa slaget hans följe flyr till guldmånskärans däld …

NOSTRADAMUS profetier (1555)

2. Søndag formiddag

Krigen hadde rast i ni lange år, og de som denne sommermorgen kunne tyde alle tegn, forsto at avgjørelsen ikke var langt borte. Det dreide seg kanskje bare om noen dager. Det var søndag, og omkring den fargeløse og ubetydelige ukrainske byen Poltava sto to store hærer ansikt til ansikt, en svensk og en russisk. De var som to villdyr som fnyste en snutelengde fra hverandre, krøp sammen med spente muskler og var klare til sprang. Den russiske hæren hadde skritt for skritt forsiktig nærmet seg denne byen som svenskene beleiret. Nå sto de russiske troppene ved Jakovtsy bare fem kilometer borte. De svenske forpostene kunne se hvordan russerne arbeidet hardt for å befeste sin nye leir. Også i den svenske hæren forberedte man seg omhyggelig til den utladningen som truet. Troppene som frem til denne dag hadde vært spredt vidt utover den ukrainske sletten, var blitt trukket tilbake til Poltavas umiddelbare nærhet og var klare til kamp. Villdyrene sto med viftende haler klare til å fly på hverandre og slåss. Spørsmålet var bare hvem som skulle gjøre det første rasende angrepet.

Kontakten mellom de to hærene var økt trinnvis i uken som gikk. De varme midtsommerdagene gikk med stadige forpostfektninger. En mengde små kamper – for det meste var det russerne som tok initiativet – hadde blusset opp hele tiden. Denne dagen, den 27. juni 1709, var ikke noe unntak. Allerede tidlig på morgenen hørte man ekko av ivrige rop om alarm i de svenske forlegningene. Et par skvadroner fra det russiske kavalleriet skyllet over de ytterste stillingene, drepte noen soldater og trengte nesten inn i selve leirområdet før de ble drevet bort. Det meste vendte snart tilbake til det normale, og da denne dagen var den andre søndagen etter Trefoldighet, var det tid for gudstjeneste omtrent klokken ni.

I den svenske hæren rådet en svært streng kirketukt med nøye regulerte andakter hver morgen og kveld pluss gudstjeneste hver søn- og helligdag. Disse arrangementene var av stor betydning og ble bare avlyst i rene nødsfall, og knapt nok da. Til tross for den sterke kulden denne harde vinteren som hadde vært full av forfrosne lemmer og stivfrosne lik, hadde man hver dag holdt andakt under åpen himmel.

Kongen, Karl XII, deltok denne søndagen i Livgardens gudstjeneste. Det var den 37 år gamle bataljonspredikanten Andreas Westerman som fortolket teksten. Det var Westermans femte år i hæren. Han var blitt innkalt til fanene i 1705, bare vel et halvår etter sitt bryllup. I løpet av de årene han hadde tilbrakt i felten, var hans kone og eneste sønn døde og hadde etterlatt ham alene. Det var en velutdannet mann som denne morgen prekte for de knelende livgardistene. En gang hadde han disputert på en avhandling med den fine tittelen De Adiaphoria in bello, vulgo neutralitate. Men krigen hadde nå tvunget ham til å stikke hendene ned i en heslig og skitten virkelighet som lå langt borte fra lærde spekulasjoner, store akademiske festligheter og annen lærd virksomhet. Ved Holowczyn året før var han gått omkring i en sump og hadde gitt skrikende døende nattverden i gjørma. I løpet av vinteren hadde han hatt store vanskeligheter med å besøke sykestuene som var fylt av døende og amputerte kropper og som stinket av betennelser og skitt.

Westerman og hans kolleger var viktige tannhjul i den karolinske hærens maskineri. De trøstet de utslitte og de døende. De holdt strengt oppsyn med krigernes hele livsførsel og utførte alle de religiøse ritene. Man forstår disse menneskene først når man innser at alle var troende, at religionen var en helt nødvendig del av deres verdensbilde. På denne tiden var ateismen praktisk talt en umulighet. Man kunne ikke tenke seg en verden uten Gud. Verden var mørk og kald, og mennesket var lite og nakent. Gjennom sin egen maktesløshet var mennesket utlevert til den guddommelige allmakt. Religionen var en svært viktig kanal for påvirkning på og kontroll av mennene, uansett om de var bønder eller yrkessoldater. I hæren forsøkte man å øke soldatenes vilje til å slåss og dempe deres skrekk ved å innprege dem bestemte religiøse tankemønstre. Noen av dem var rent fatalistiske. Et eksempel: Det å storme et batteri med fiendtlig artilleri var alltid en blodig og kostbar affære. Kanonene kunne nemlig avfyres temmelig ofte. Da oppfordret man soldatene til ikke å søke ly for de fiendtlige skuddene. I stedet skulle de gå rett frem med hevet hode og tenke at «ingen kule treffer mennesket uten at det er Guds vilje, enten man går rett eller kryper sammen». Etter kampen skulle offiserene i forbindelse med de falne minne om at alt bare var Guds vilje. Dermed kunne man vente at troppen oppførte seg «tappert og villig» i neste kamp. Feltprester som Westerman spilte en viktig rolle i disiplineringen av krigerne og i oppbygningen av deres kampvilje. De var åndens og kjødets politimenn. Kirketukten, blant annet i denne tidlige gudstjenesten, var et ledd i opprettholdelsen av disiplinen. Soldatene ba til Den Høyeste om at Han måtte lære dem å være trofaste mot øvrigheten og «flittig utrette det som blir meg befalt av mine offiserer i Ditt navn». Kirkens tjenere hadde også en rolle å spille i kampen. De fulgte som regel med ut på slagmarken for å oppmuntre og overvåke sin flokk. Det fantes mange eksempler på prester som var falt i slag for eksempel når de hadde forsøkt å få soldater på vikende front til å begi seg inn i ildlinjen igjen.

Hærens strenge kirketukt blir enda mer begripelig om vi forstår at alle disse menneskene var fast overbevist om at Gud hadde stor innflytelse på krigslykken. I et reglement for infanteriet sies det klart og tydelig at «slik all velsignelse kommer fra Den Allerhøyeste, bør man dyrke Guds store og hellige navn med trofasthet». Det gjaldt å holde seg inne med Den Høyeste.

De fleste i hæren var nok fast overbevist om at Gud virkelig sto på deres side, og dette var bevist, mente man, gjennom den lange rekken av seire som svenskene hadde vunnet siden krigen brøt ut for over ni år siden. Den som hadde det rette sinnelaget, kunne se at Guds velsignelse av de svenske våpnene ikke bare var et sløvt tilrop fra en himmelsk tilskuerbenk. Tvertimot. Mange av seirene på slagmarken i de årene som var gått, hadde vært avhengige av Guds direkte inngrep, mente man. Da man gikk i land på Sjælland, hadde det opprørte havet lagt seg for kongens blikk. Ved Narva sendte Gud et snøvær som skjulte det svenske angrepet nettopp i det rette øyeblikk. Hele den dristige overfarten over Düna var blitt begunstiget av gudsendt hell. Under slaget ved Saladen hadde høyere makter fått de russiske kanonene til å skyte helt feilaktig. Ved Fraustadt var det nok en gang snø som meget årvåkent hadde dekket fiendenes øyne og som forsvant som ved et trylleslag da de svenske bataljonene brøt igjennom. Også i seirene ved Pyhäjoggi og Warta trodde man at Den Høyeste hadde hatt en finger med i spillet. Å tenke på denne måten og fremmane det guddommelige i det som var vanskelig å forklare eller som virket tilfeldig, var helt naturlig for det før-industrielle menneske. Disse forestillingene ble også aktivt understøttet av hærens høyeste ledelse. Og fra prekestoler og ved feltgudstjenester utbasunerte menn som Westerman at svenskene hadde Guds støtte, og at de var hans utvalgte folk og redskap. Dette var ikke bare et spill for galleriet. Også kongen var overbevist om at det var sant. På samme måte som Israels barn var de svenske krigerne satt på jorden for å straffe frafalne og syndere. De som skulle piskes, var de onde og gudløse fyrster som hadde startet krig uten rettferdige grunner. Beviser for denne utvalgte status kunne også skaffes til veie gjennom kabbalistiske tryllerier med ord. En prest beviste for sin skvadron at svenskene var denne tidens israelitter ved å snu på navnet Assur (Israels fiende Assyria) og fikk frem – Russa!

Slik ble de svenske krigerne kledd i en kristen rustning som ikke bare skulle få dem til å slåss villigere og med større fortrøstning, men som også skulle gjøre dem til sterkere soldater. Den lutherske ortodoksien hadde lagt sin gammeltestamentlige tvangstrøye over Sverige, og den fremsatte tanker og ideer som man ikke var sene om å banke inn i soldatene. Straff og hevn var sterke ledetråder i forkynnelsen, og over de knelende bataljonene smatret budskapet om at all barmhjertighet måtte unngås om det var slik at Guds ord påbød gjengjeldelse. Mennene i hæren ble forledet til å brenne og drepe i Den Allerhøyestes navn. Israelittenes groteske blodbad i Det gamle testamente ble brukt som unnskyldning for ens egne herjinger.

Påstanden om at Gud støttet svenskene, hvilte på et enkelt sirkelbevis. Det var både dets største styrke og største svakhet. I sin enkelhet var denne begrunnelsen overbevisende. At man hadde Gud på sin side, ble bevist hver gang man seiret på slagmarken. En slik seier kunne jo ikke skje uten Guds bifall. Spørsmålet var bare hva som ville skje om man en vakker dag tapte et stort slag. Da ville alt true med å falle sammen. Da ville de bli bitt i halen av sin egen propaganda. Da ville det se ut som om Gud bekjentgjorde at han hadde flyttet sin tilslutning over til fienden. Det var en fryktelig tanke. Det fantes noen som denne varme sommeren så tegn på at ikke alt var som det skulle være. Bak slike fenomener, som den unaturlige kulden om vinteren og den sene våren, ville man se noe mer enn rent meteorologiske variasjoner. Man ante Guds straff over Sverige og svenskene. Kunne det være mulig at Gud nå, i juni 1709, hadde tatt sin hånd fra sitt utvalgte folk?

Westerman fikk ikke forrettet sin gudstjeneste i fred denne morgenen. Midt under prekenen dukket det opp russiske kosakker. De red frem med skrik og skudd, og kom til slutt bare et par hundre meter fra de svenske teltene. Noen av zaporogene som var allierte med svenskene, red til angrep mot de larmende angriperne som lot seg avvise uten større vanskeligheter. Denne hendelsen var ikke spesielt merkelig. Den var nok et eksempel på de små raid som russerne plaget den svenske hæren med. Disse raidene gjorde liten eller ingen virkelig skade om man regnet dem i døde soldater eller tapt materiell, men de hadde desto større effekt på svenskenes alminnelige moral. Disse evige sammenstøtene inntraff hele tiden, dag og natt. De stjal mye nødvendig hvile fra mannskapene og førte til et nesten permanent beredskap som tappet krefter av de svenske troppene. I tillegg til dette kom den tunge varmebølgen som hadde ligget over Ukraina en stund. Noen hevdet at varmen var direkte overnaturlig. Mange i den svenske hæren hadde begynt å vise tegn til sterk utmattelse.

Det russiske presset økte time for time. De hissige stikkene omkring forpostene opphørte ikke, men fortsatte resten av formiddagen. Det sto en fremskutt post med ryttere på et skogkledd høydedrag som løp langs elva Vorskla. Posten hadde man satt der som hinder for de russiske patruljer som stadig snek seg omkring. Denne posten kom i kamp, og tre mann ble skutt. Posten fikk da straks forsterkninger: 20 musketerer og 6 ryttere ble sendt dit i all hast.

Man visste at raske mottiltak kunne føre til at forpostene fikk luft. Det kunne man blant annet se av lørdagens småkamper. En post med folk fra Livgarden under befal av en kaptein von Poll hadde stått bak en liten høyde som var skjult av et buskas. De var blitt utsatt for beskytning på langt hold av noen kosakker. Fire ryttere ble skutt ned, den ene etter den andre. Da red en fra den høyeste militære ledelsen, general Adam Ludvig Lewenhaupt, frem til posten. Man besluttet å sende ut 20 musketerer under befal av en 18-årig fenrik, Malkolm Sinclair, for å forsøke å lokke de skarptskytende kosakkene i bakhold. (Denne unge fenriken skulle – i motsetning til sin sjef von Poll – overleve krigen for senere møte en høyst spektakulær skjebne. Med årene skulle han gjøre en temmelig respektabel karriere og bli medlem av riksdagens hemmelige utvalg, og derfra ble han sendt til Tyrkia i 1738. Der skulle han forsøke å få sultanens støtte til den nye krigen mot Russland som seilte opp i horisonten. På veien hjem fra dette oppdraget ble han myrdet av russiske militære som var ute etter hans papirer. Denne ugjerningen vakte en del svært sterke følelser i Sverige. Sinclairs død ble utnyttet flittig i de revansjistiske hattenes propaganda, blant annet i form av den kjente 90 vers lange Sinclair-visen. Hans skjebne skulle bidra til utbruddet av den nye russiske krigen som begynte i 1741. Men han overlevde altså den første krigen for med sin død mange år senere paradoksalt nok å bli årsak til enda en krig.) Sinclairs tropp ble plassert i skjul. De lå helt i ro bak et buskas. Soldatene fikk klare ordre om ikke å åpne ild før kosakkene var blitt drevet innenfor de svenske muskettenes rekkevidde. Deretter tok Lewenhaupt en mindre styrke av dragoner med seg og red mot kosakkene. De trakk seg straks tilbake. (Generalen fikk senere vite at disse kosakkene hadde til oppgave å holde svenskene beskjeftiget mens noen høye russiske offiserer så seg omkring.) Svenskene forsøkte så å lure kosakkene til seg ved selv å ri et stykke tilbake. På den måten ville de gi inntrykk av at de plutselig var blitt redde. Da kosakkene fikk se det, fattet de straks nytt mot og rykket frem i galopp med høye rop og med støvskyer som danset under hestenes hover. Da svenskene igjen stanset opp og gjorde front mot sine fiender, førte dette straks til at også de andre stanset opp og begynte å skyte med sine forhatte geværer på mer enn 200 meters avstand. Kosakkene var som regel gode skyttere og hadde lange riflede børser som ble kalt «tyrkere». Med dem kunne de skyte blink på helt andre avstander enn det som var mulig for svenskene med deres grove musketter som hadde dårlige løp. Både menn og hester var blitt rammet av de treffsikre skuddene. Lewenhaupt og dragonene dro seg enda et stykke tilbake, og ble igjen forfulgt. Forfølgelsen gikk straks over i skyting da svenskene stanset opp. Leken fortsatte en god stund på denne måten. Til slutt hadde man manøvrert den fiendtlige troppen inn i det ventende bakholdet, og godt og vel innenfor de ventende musketerenes rekkevidde. I samme øyeblikk hadde de skjulte soldatene reist seg. En dundrende salve skyllet over forfølgerne. De ble tydelig skremt, men merkverdig uskadde flyktet de fra stedet. Man slapp videre angrep den dagen.

Under denne episoden hadde generalen likevel sett noe som hadde gjort ham både engstelig og ille til mote. Salven fra muskettene hadde vært helt uten virkning. Han hadde sett hvordan kulene fra de svenske musketerene var slått ned i marken i små fontener av sand bare drøyt 20 meter foran munningene. Om resten av kruttet var like kraftløst, ville det være ødeleggende for den svenske hærens slagkraft. Det var et faktum som i høyeste grad var foruroligende når alt tydet på at et stort slag foresto. Lewenhaupt rapporterte det han hadde sett til Karl XII på lørdagen. Kongen nektet å tro på ham.

Men nå var det altså søndag, og ved middagsleite var tiden igjen inne for nye russiske angrep. Tre skvadroner russisk kavalleri red opp på de store og bølgende markene utenfor den lille landsbyen Ribtsi. Landsbyens hager utgjorde den lange, svenske kavallerileirens nordgrense. De russiske troppene begynte å skyte på forpostene. Noen regimenter av kavalleriet fikk ordre om å stige til hest.

Motangrepet ble innledet av en forpost fra Östgöta kavalleriregiment under ledelse av den 21-årige rittmester Axel Wachtmeister. Også denne gangen ble de nærgående inntrengerne avvist etter en mindre kamp. Tapene var temmelig lette. Tre svenske ryttere døde. Blant de sårede var en av kongens gullsmykkede drabanter, Ebbe Ridderschantz. Han ble hardt skadet av et lansestikk som gikk rett igjennom kroppen hans. Ebbe ble mer eller mindre overrasket av det russiske angrepet mens han var ute på sletta, rimeligvis i speideroppdrag. Det russiske angrepet var også et ledd i et speideroppdrag. Noen hadde sett storparten av den russiske generalstaben i samlet tropp utenfor Ribtsi hvor de hadde tatt en nærmere kikk på de svenske stillingene.

Litt senere kom det nok et vink om at det var noe stort i gjære. Kongen hadde kommet seg påfallende raskt etter feberen de siste dagene. Feberen skyldtes den kulen som traff ham i foten den 17. juni. Han var såpass frisk at han selv – en ung mann på 27 år med høyt hårfeste, kraftig nese, fyldige lepper og et myndig ansikt, en konge av Guds nåde, vant til å befale og vant til bli adlydt – satt på en båre og inspiserte en post på høyden inntil elva. Det var den samme posten som hadde vært i kamp tidligere på dagen og da var blitt forsterket. Stikk i strid med tidligere ordre besluttet kongen helt uten videre å trekke inn hele avdelingen. Han mente tydeligvis at den ikke behøvdes lenger. En offiser antok – med henvisning til det russiske overfallet – at denne avgjørelsen skyldtes at man nå trodde at man hadde satt en stopper for «disse og andre krenkelser». Han antok at kongen hadde besluttet å la hæren gå til angrep mot den russiske kjempehæren som ventet bare noen tusen meter lenger nord. Denne antagelsen var helt korrekt.

3. Veien til Poltava

En svensk hær sto dypt inne i Ukraina, tusenvis av kilometer fra hjemlandet. Hvilke underlige krefter lå bak denne situasjonen? For å finne svar på spørsmålet må vi vite mer om krigen – som senere kom til å kalles den store, nordiske krigen – men også noe om hvilke faktorer som lå bak konflikten og hele det svenske stormaktsriket.

På dette tidspunktet hadde det svenske stormaktsimperiet vel 150 år på baken. Oppbygningen av denne merkelige formasjonen var begynt allerede i 1561. Den tyske ordensstatens oppløsning hadde på den tiden skapt et maktpolitisk vakuum i Baltikum. Det var noe som russerne ikke var sene om å utnytte. De gjorde et fremstøt mot Østersjøen. Også Polen og Danmark kastet seg inn i leken. I denne situasjonen fikk den svenske kronen bønner om hjelp. (Henvendelsene kom blant annet fra borgere i Reval som jamret seg fordi de gikk glipp av store inntekter da den lønnsomme russiske handelen ble overført til byen Narva, som russerne hadde tatt.) Man besluttet å delta i etegildet. I begynnelsen av sommeren 1561 steg svenske tropper i land i Reval. Man fikk borgerskapet der og adelen i tre av de estniske områdene til å hylle det svenske overherredømme. Dermed hadde man tatt spranget over Østersjøen. Slik innledet man en langvarig tvekamp som kom til å vare et halvt århundre om herredømmet i det nordøstlige Europa.

Det ble utkjempet en hel rekke kriger. Størstedelen fant sted mellom Sverige, Danmark, Polen og Russland. Fra tid til annen ble det sluttet fred. Men det varte aldri særlig lenge. Det var nemlig oppstått en helt ny type kriger som nå kom til å dominere Europas slagmarker. Den tidligere typen begrensede småkriger var blitt avløst av en helt ny type omfattende storkonflikter. Den ene krigen føyde seg til den andre, og gamle kriger førte for det meste over i nye. De fleste konfliktene i nord endte godt for den svenske kronen. Man fikk klort til seg det ene stykke land etter det andre. Hele tiden skjedde det på mindre heldige naboers bekostning (særlig på bekostning av de tre land vi allerede har nevnt).

På denne måten kom Sverige til å oppleve nøyaktig et hundreår i nesten permanent krigstilstand.

I årene 1660-1661 sluttet Sverige tre viktige fredsavtaler: i Oliva med Polen, i København med Danmark og i Kardis med Russland. I og med disse tre fredsslutningene ble det svenske stormaktsrikets offensive fase avsluttet. De storslåtte erobringstoktenes tid var forbi. Det krigsbyttet man greide å karre til seg i løpet av disse årene, var mildest talt imponerende. Polen hadde måttet gi fra seg Livland. Fra tysk grunn hadde man erobret provinsen Vorpommern, en del av Hinterpommern pluss Wismar, Bremen og Verden. Danmark hadde mistet Jemtland, Herjedalen, Halland, øyene Gotland og Ösel pluss Skåne, Blekinge og Bohuslän. Fra russerne hadde man tatt Kexholms län og Ingermanland, og på den måten utestengt dem fra havet. Så fulgte en konsolideringsfase hvor den svenske staten la seg til rette som en kvelerslange for i fred og ro å fordøye det den hadde slukt. Man forsøkte å befeste og forsvare de områdene man hadde vunnet, og dette arbeidet varte ut århundret.

Det kan ikke benektes at dette var et svært merkelig historisk fenomen. Sverige hadde vært en uanselig, ubetydelig og uutviklet randstat som raskt klatret frem fra de dunkle kulissene og tilranet seg en av hovedrollene på den storpolitiske scenen i Europa. Landet ble plutselig en førsterangs stormakt. Hvilke krefter var det som lå bak denne usannsynlige utviklingen? Spørsmålet har selvsagt lokket til seg mange historikere, og i årenes løp har mange skoler, hver med sine svar, lekt historievitenskapelige haner i kurven.

Et syn som tidligere var rådende, ville peke på en rekke forskjellige hendelser som på denne tiden kom til å påvirke Sveriges sikkerhet og mer eller mindre fremtvinge alle disse erobringene. Det dreide seg først og fremst om forskjellige store omveltninger utenfor landets grenser. Det store Russland hadde begynt å vokse igjen. Den gamle maktstrukturen i Baltikum var i oppløsning (det skyldtes Hansaforbundets nedgang og Den tyske ordens fall). Motreformasjonen fikk også visse storpolitiske fjernvirkninger som man merket helt oppe i nord. I tillegg kom den gamle kampen med Danmark om hegemoniet i Norden. I følge dette perspektivet var de svenske erobringene drevet frem av en uro for landets sikkerhet i forhold til de forskjellige trusler utenfra. Man bygde opp buffersoner mot fiendtlige naboer og søkte å sikre det man med et meget tøyelig begrep gjerne kaller «naturlige grenser».

Et lignende resonnement ble fremsatt av dem som ville forklare stormaktsriket ikke så mye som en følge av svensk styrke som et resultat av nabolandenes svakhet. De valgte å peke på forskjellige gunstige ytre omstendigheter som fremmet den svenske ekspansjonen. Polen ble bit for bit stadig mindre og mer oppsplittet. Russland var svakt og kraftløst etter Ivan den grusommes blodige regime. Folkeopprør og forvirrende innbyrdes dynastiske stridigheter lamslo landet. I Tyskland hersket en dyp og lammende føydal oppsplittelse, og til og med Danmarks stilling ble stadig mer kritisk. Alt dette førte til at det ressurssvake Sverige fikk anledning til å vokse på de svekkede staters bekostning.

Mot disse synsmåtene har man gitt uttrykk for en helt annen oppfatning. Drivkraften bak den erobringspolitikken man førte, var fremfor alt økonomisk. Den svenske kronen hadde satt seg fore å opprette et monopol på den russiske og nordøsteuropeiske handelen som rettet seg mot vest. Denne handelen ville man kontrollere og legge tollavgifter på. Da den tyske ordensstaten brøt sammen, fikk man en anledning til å gjøre det. Sverige og Polen (pluss Danmark til en viss grad) startet en seig drakamp om makten over disse svært lønnsomme handelsveiene, mens russerne selv forsøkte å nå Østersjøen og på den måten få en direkte forbindelse til kjøpmennene i Vest-Europa. Lignende økonomiske målsettinger hadde allerede vært på tapetet under den store, nordiske krigen.

En fjerde modell er blitt foreslått av dem som vil finne forklaringen til ekspansjonen i indre samfunnsforhold. Her sies det at det svenske aristokratiet sto bak det hele. Det var en føydal samfunnsklasse som gjennom krig kunne vokse og bli rik og velstående på de innenlandske bøndenes og de utenlandske klassefellenes bekostning. Man taler om erobringene som en metode den svenske adelen kunne bruke for utenfor landets grenser å raske til seg det de ikke kunne skaffe seg innenfor grensene. De svenske bøndene var sterke og kunne motsette seg en altfor grundig utsugning fra stat og godsherrer. I denne situasjonen ble utbytting utenlands i form av krig et godt alternativ. Den herskende klassen tjente godt på at Sverige førte krig og stadig vokste seg større. For en adelsmann innebar det en mulighet for en rask karriere med mange snarveier. Man har betegnet erobringene som en aksjon som var inspirert av føydale interessenter for å sikre og forøke godsene omkring Østersjøen. Dessuten har man hevdet at krigføringens egen logikk, og særlig det som angår finansieringen av krigen, hadde en tendens til å fremkalle krig av egen kraft. Når en stat først har utrustet en krigshær, var man tvunget til å få den ut av ens eget land så raskt som mulig og inn på fiendtlig territorium hvor den kunne livnære seg ved hjelp av mer eller mindre utspekulerte plyndringsmetoder. Det å holde en utrustet krigshær innenfor sine egne grenser, ville føre til intet mindre enn en økonomisk katastrofe. Den svenske krigsfinansieringen var utformet slik at alt var sol og glede så lenge dens egne styrker seiret, mens tilbakeslag straks ødela alle kalkyler. Fred var en direkte katastrofe.

Om man ikke er for besatt av tanken på å finne «alle tings endelige årsak», kan det være at alle disse tilsynelatende så ulike synsmåter kan forenes til en viss grad. De innvendinger som kan rettes mot dem, skyldes ofte de urimeligheter som oppstår om man prøver å forklare alt ut fra en enkelt faktor.

Vakuumteorien – som altså vil forklare ekspansjonen utfra nabolandenes svakhet – er nok den modellen som er mest intetsigende. Den kan forklare hvorfor erobringene ble såpass store som de ble, men denne teorien forklarer egentlig svært lite om hvorfor de startet. Hva angår den økonomiske teorien – ekspansjonen som et forsøk på å få kontroll over handelen i området – så finnes det mange bevis for at slike økonomiske målsetninger virkelig spilte en stor rolle for dem som tok beslutningene. Men det viser seg også at det ikke var drivkraften bak alle strategiske beslutninger. De handelspolitiske overveielser kunne også spille en klart underordnet rolle sammenlignet med de rent politiske målsetninger.

I løpet av det hundreår dette stormaktsriket ble oppbygd, sto makthaverne overfor en mangfoldig rekke av forskjellige utfordringer og situasjoner. Noen ganger virker det som om de økonomiske målsetningene var ledetråden for aksjonene, andre ganger var det de rent sikkerhetspolitiske, og noen ganger falt de to typer målsetninger sammen. (Man bør huske at det skarpe skillet mellom politiske mål på den ene siden og økonomiske på den andre svært ofte er en abstraksjon. Disse områdene var flettet inn i hverandre. Skulle man kunne få fred i riket, måtte man gå i krig. Og med den typen krig som var dukket opp i løpet av 1500-tallet og som slukte enorme ressurser, var man tvunget til å øke og sikre sine økonomiske inntekter.)

De indre forholdene i Sverige hadde uten tvil spilt en stor, for ikke å si avgjørende, rolle som katalysator for den lange rekken av kriger og den enestående ekspansjonen.

Man skal imidlertid ikke innbille seg at fyrstene og adelen førte alle disse festlige krigene fordi de var dumme eller onde eller begge deler. Disse konfliktene var et fenomen som oppsto av det føydale systemet.

Krig var på denne tiden ganske enkelt den raskeste metoden som fantes til å skaffe seg store og plutselige gevinster. Økonomien var preget, for ikke å si lamslått, av et tregt og underutviklet jordbruk hvor utviklingen gikk så sakte fremover at det ofte var vanskelig å legge merke til noen utvikling overhodet. Territorial erobring og erobring av krigsbytte var de eneste måtene man da kunne gjøre raske kupp på. Dette var et faktum som gjaldt både for stater og individer. Dessuten finnes det en svært viktig forskjell mellom et kapitalistisk og et føydalt samfunnssystem. Økonomien og markedet er det sted hvor man konkurrerer i et kapitalistisk system. Det vanlige stedet for den føydale konkurranse var slagmarken, og det vanligste konkurransemidlet var lansen. I en kapitalistisk økonomi kan rivaliserende parter vokse og trives samtidig. I en føydal økonomi var det umulig, fordi den sentrale verdiskaperen, jorden, ikke kunne ekspandere, men bare stort sett skifte eiermann. Dette skiftet ble gjerne utført med våpen i hånd. De mange og lange krigene var derfor i stor utstrekning en nødvendig konsekvens av det føydale samfunnssystemet.

Man kan lett tenke seg at noen må ha vært interessert i å føre denne blodige politikken. Interessene kan jo ikke forfalskes, og det var uten tvil den svenske adelen som ble rik på det svenske stormaktsriket. Gjennom oppdragelse og utdannelse var adelsmennene helt fra barnsben av innstilt på å bli yrkeskrigere. For unge adelsmenn med karriereplaner fantes det i det hele tatt bare to måter å gå frem på. De kunne bli embetsmenn eller militære. Av disse to veiene var sverdets uten tvil den mest attraktive. I visse perioder var over 80 % av adelsmennene engasjerte i hæren. Man må forstå at disse menneskene hadde et syn på krigen som var svært forskjellig fra det som nå er rådende. For dem var krigen ikke uten videre noe ondt, men fremfor alt en anledning til å gjøre karriere og til å vinne rask velstand – krigen var en passende beskjeftigelse for en sann adelsmann. I deres øyne kunne freden tvertimot være en plagsom fare som truet dem med demobilisering og trangere økonomiske kår. En høy adelsmann, Gustaf Bonde, sa en gang i rådet om de krigene man hadde vært igjennom at «mange riddere hadde vært virksomme og vist hva de dugde til. På den måten kunne de leve standsmessig. Ellers måtte de sulte ynkelig hjemme.» Adam Ludvig Lewenhaupt – generalen som var med på bakholdet mot kosakkene – påsto at han var «langt mer tilfreds i krig utenlands enn når han satt med skam og kastet bort tiden hjemme». Det var nok en temmelig alminnelig oppfatning blant hans klassefeller. (Dette positive synet på krigen fantes fremdeles senere på 1700-tallet. Da fikk den evige konkurransen om de altfor få fredstjenestene mang en adelsmann til kaste lengselsfulle blikk tilbake på gamle dager da det hadde vært krigstjeneste og ufred.)

Blant de samtidige var det mange som i stormaktsekspansjonens frostnetter ikke nølte med å avvise krigen som en måte å befeste adelens stilling på og bevare den indre freden. Man sa at adelsmennene tjente på krigen på mange måter. De fikk de beste godsene som takk for forskjellige innsatser, og ute på slagmarken ble de rike av krigsbytte og god betaling. Gjennom det spesielle skattesystemet kunne de adelsmenn som tross alt ble igjen hjemme, få halvparten av det riksdagen bevilget til utrustningene av sine bønder. Man påsto dessuten at både adelen og kronen brukte utskrivningene som en slu metode til å bli kvitt opprørske bønder på. Noen gikk så langt at de mente at det ikke var krigen som forårsaket utskrivningen av soldater til hæren, men at det var behovet for utskrivningen som disiplineringsmetode som forårsaket krigen.

Men det gjelder å ikke gjøre det hele altfor enkelt for seg ved å fremstille og fremmane et bilde av en svensk adel som en ensartet masse av ulende blodhunder som stadig siklet etter nye krigstjenester. Adelen kunne vise en temmelig stor grad av ansvar for stat og samfunn, og det finnes historikere som på etterskudd har villet betegne nettopp den svenske adelen som den mest progressive i hele Europa på denne tiden. Ved siden av alle krigerne kunne man blant adelsmennene også finne mange gode statsmenn, fremragende lærde, utallige dyktige embetsmenn, behendige poeter og fine vitenskapsmenn. Ofte var krigen også en byrde for adelen, og langt fra alle adelsmenn var krigshissere. (Det fantes for eksempel noen i rådet som i lange tider sto i klar opposisjon til ekspansjonspolitikken og stedig talte fredens sak.) Til tross for dette kan man uten videre si at det er blant adelen vi kan finne både de fleste krigskonstruktørene og de fleste krigsprofitørene.

Det som gjorde den store, nordiske krigen temmelig spesiell, var at den ikke startet, som det var vanlig på 1600-tallet, som en svensk angrepskrig, men at det i stedet var nabostatene som slo til først. Som vi skal se, var den likevel en utpreget revansjekrig. Angriperne var først og fremst innstilt på å ta tilbake land som svenskene hadde tatt fra dem tidligere. Det de svenske soldatene ved Poltava sloss for, var at Sverige skulle få beholde dette byttet. Kong Karls trofaste karer kjempet og døde for dem som tjente på imperiet og som derfor ville beholde det. Det var alle de svenske adelsmenn som hadde fått store og fine gods i okkuperte områder, de forskjellige handelkapitalistiske klikker som gjorde grove penger på den østeuropeiske handelen og den svenske staten som så gjerne tappet toll og avgifter ut av denne enorme handelen. Det var først og fremst disse aktørene som var truet da uværsskyene samlet seg mot slutten av 1600-tallet, og det ble klart at man kunne vente seg en ny storkrig.