Renate Josefsen

5

Stina Saga

Hjertevarme

Renate Josefsen

5

Stina Saga

Hjertevarme

PERSONER I STINA SAGA

Stina Saga, 16 år
Erling Saga | – | faren, gruvearbeider
Beret Saga | – | Stinas mor, arbeider i fogdens hus
Vesla | – | ungen Stina fant utenfor stua
Bjørn Knausen | – | Stinas venn
Guren | – | kokka på kobberverket
Marja | – | Stinas venninne. Arbeider i matstua
Anna | – | arbeider sammen med Stina i bankehuset
Mikkel | – | arbeider ved verket
Olai Løvåsen | – | arbeider ved verket, bor på farens gård, Løvåsen
Tordis | – | Olais søster
Fisker-Jo | – | en fattig fisker
Torlaug | – | Fisker-Jos kone
Fogd Bal | – | eier og driver Bals kobberverk
Jürgen Lippert | – | formann ved kobberverket

FORFATTERENS FORORD

Det finnes et sagn. Et sagn om en herre som på 1600-tallet rådde over tre rike kobbergruver.

Han skal ha vært en grusom fogd, som utnyttet og tyranniserte befolkningen og reinsamene i Ballangen. Han tvang dem til å slave for seg i gruvene. Han stjal kjøredyra deres og brukte dem til å frakte malm fra gruvene og ned til fjorden. Ved Børsvannet fikk han anlagt ei smeltehytte. Her segnet folk om og døde av utmattelse. Og dersom fogden ikke fikk det som han ville, fantes det ikke den metode som var grusom nok som straff …

På folkemunne ble han kalt «den onde fogd Bal».

Jeg har alltid vært glad i gamle historier og sagn. Om tider som en gang var, eller kunne ha vært. Især dem som har opprinnelse i mitt eget nærområde. For noen år siden ble jeg fortalt at en av mine tippoldemødre, tidlig på 1900-tallet, drev en omfattende leting etter ei svært rik kobbergruve. Ei gruve som skal ha blitt skjult og kastet gand over av reindriftssamene, som følge av grusomhetene som utspant seg her under driften av Bals kobberverk. Men min tippoldemor, som selv var av lappslekt, skal ha blitt fortalt av sine foreldre hvor den skulle ligge.

Likevel lyktes hun aldri i å finne denne sagnomspunne gruva. Og kan hende var det like bra, for den som finner en eller flere av de tre, og avslører deres beliggenhet, skal lide en grusom død …

Dette var første gang jeg hørte «Sagnet om Bals gruver». Det var også da fantasien min ble satt i sving, og historien om Stina Saga ble til. For fantasi er det. Fra ende til annen. Alle personer og handlinger, gode som dårlige, er skapt i mitt hode. Gruva, gårder og plasseringen av disse, likeså.

Så håper jeg at du, kjære leser, vil leve deg inn i min historie om hvordan det kunne ha vært å leve i nordlandsbygda Ballangen på den tida, dersom det finnes noe hold i dette gamle sagnet som jeg har latt meg inspirere av. At du vil la deg berøre av Stinas liv. Følge henne i glede, men og i sorg. Og føle med henne og de andre som måtte lide under fogdens tyranniske styresett. Hvem vet, kanskje var det nettopp slik det gikk for seg?

Med vennlig hilsen Renate Josefsen

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

Marja snudde seg og smilte bredt. «Signe kvelden, Bjørn,» hilste hun blidt. «Er det den karen som er ute og lufter seg?»

«God kveld, jenter.»

Skjorta hans var blå. Den sto godt til de grå øynene hans, syntes Stina. Ikke for at hun hadde ham mistenkt for å være forfengelig. Det var vel helst mora som hadde kledd ham opp. Hun mintes å ha hørt at Ragnhild på Knausen kunne kunsten å blande de fineste farger. Hennes egen mor var dyktig til å sy. Stina var redd hun selv kom til å bli en dårlig hustru om slike evner ble lagt til grunn. Var det noe hun ikke kunne utstå, var det den slags pirkearbeid. Hun eide ikke tålmodighet og måtte se resultatet raskt. Selv far hennes hadde nytt å bruke mangfoldige timer på å skjære innviklede mønstre i tre. Hvorfor hadde ikke hun selv fått bare litt av foreldrenes tålmodighet?

Blikket Bjørn sendte henne, satte farge i kinnene, kjente hun. På et vis ergret det henne litt. Hun syntes ikke om at han hadde en slik virkning på henne, men etter det de hadde delt, var det kanskje ikke annet å vente.

Og hun angret seg fortsatt ikke, kjente hun nå som han sto foran henne. Skjorta var åpen i halsen, så hun kunne ane den vinterbleke huden på brystkassen. Om hun lukket øynene, kunne hun fortsatt kjenne brystmusklene hans mot håndflatene. Bare tanken fikk kinnene hennes til å brenne enda mer.

«Hva slags ærend har du ute i kveld?» spurte Marja da de andre to syntes å ha mistet målet.

«Jeg har vært på Solgård,» svarte Bjørn og slapp Stina med blikket.

«Ja, så lite som du fikk danset før du forsvant i går, var du vel nødt til å oppsøke spillemannen for å få noen flere toner i dag,» skjemtet Marja og lo.

«Det var nå ikke spillemannen jeg var ute etter. Det har vært uvedkommende på Solgård. Stabbursdøra var brutt opp, og mat nok til å rekke i ukevis var borte.» Han dro neven gjennom luggen, helt fra pannen og ned i nakken. «Og for øvrig fikk jeg danset nok i går,» la han til.

Marja grep etter Stinas arm og trakk henne opp på siden av seg. «Har lensmannen funnet den skyldige? Ja, for jeg regner med at han er tilkalt?»

Bjørn ristet på hodet. «Nei, til det første, og ja til det andre. De regner med at det har skjedd mens hele bygda var på vollen, eller på seinnatta. Dørslåen var brutt opp, trolig med en kniv, og satt på plass igjen slik at sporene lot seg skjule helt til husfrua skulle hente inn mat til middags.»

«Kors! Jeg får advare Guren. Vi skal ikke ha noe av at noen stjeler fra vårt matlager.»

«Det er vel liten fare for det, Marja,» sa Stina. «Matlageret du kaller for ditt, er heller fogdens. Selv kjeltringer vet vel bedre enn å stjele fra ham.»

Bjørn nikket bifallende.

«Dere har sikkert rett,» sa Marja og knuget armen hennes. «Men hvorfor har du vært der, Bjørn?»

Han blåste. «Fordi en eller annen hadde sagt til lensmannen at jeg dro tidlig fra vollen. Som om jeg skulle trenge forsyninger for flere uker!» Han ristet på hodet.

«Hørt slikt sludder!» utbrøt Stina og tvang frem en latter som lød både tynn og uekte.

«Men jeg sa som sant var,» han satte blikket i henne, «at jeg gikk tidlig til stua og krøp til sengs.»

«Men …»

Han brøt henne av. «Og Mikkel bekreftet at jeg lå under fellen da han kom hjem ei stund senere.»

Hjertet dunket mot medaljongen. Det var en tynn forklaring, syntes hun. Det fantes ikke nok hold i den dersom mistanken allerede var rettet mot ham. Ikke for at hun kunne forstå hvordan noen kunne komme på den tanken, for Bjørn hadde vel mat så det rakk. Men dersom han hadde behov for et mer troverdig vitnemål, ville hun stille opp for ham selv om det satt henne selv i et dårlig lys. Han måtte ikke ta hensyn til henne. Såpass skyldte hun ham. For hun visste hvor han hadde tilbrakt natten.

«Det var da enda godt at de tok deg på ordet og lot deg gå,» sa Marja og lo den trillende latteren igjen. Brått ergret den Stina. Marja syntes øyensynlig at det meste var verdt å le av.

«Det hadde vært trasig om du skulle ha noe slikt hengende over deg nå som det går mot storhending på Løvåsen,» fortsatte hun. «Kan hende rakk du å hyre spillemannen med det samme du var på Solgård?»

«Du …» begynte han, men fant visst ikke resten av ordene, for han ristet bare vagt på hodet og gnurte tennene så hardt sammen at han hvitnet om kjaken.

Tausheten hans sådde smertelige anelser i henne. Hun forsto ikke hvor de kom fra, for hun hadde egentlig ikke belegg for noe slikt. Det var anelser hun ikke ville tro var riktige. Stina så fra Marja til Bjørn mens knærne langsomt veiknet under henne.

«Ja, for Tordis setter nok ikke særlig pris på at festemannen hennes har en slik anklage hengende over seg nå som det forberedes giftermål til høsten.»

KAPITTEL 1

Ballangen, 1685

Stina gikk. Lot dem stå igjen mens hun trampet bortetter veien uten å ha budt noen av dem adjø. Hun visste ikke om hun var sint. Om hun var skuffet eller bare lei seg. Hun hadde ikke ork til å kjenne etter. Ikke nå.

Bjørn skulle giftes med Tordis. Tanken var så lammende at hun ikke fant ord for å beskrive den. Med Tordis? Den umodne jentungen, som visstnok skulle være like gammel som henne selv, men som tedde seg som om hun ikke var eldre enn Vesla! Fnisete og fjasete og, ifølge Marja, udugelig til å arbeide. Hun vrikket og vred på den smale kroppen som om hun hadde noe å vise frem. Men kan hende var det slikt karfolk likte …

Stina kikket nedover sin egen kropp og korsla armene over brystet for å gjemme det som var for stort på henne. Mora hennes pleide å påpeke at Stina hadde former som var usømmelige. En gang hadde hun til og med bemerket at hun så tøsete ut. Tøsete!

Stina lo hult. Mora skulle bare ha visst hvor rett hun hadde fått. At det var akkurat slik hun var blitt. Hun hadde latt formannen ta henne med vold. Hun hadde mottatt betaling i form av et knytte gryn og muligheten til å slippe fri fra fogdens kjellerrom. Hun hadde kjøpt seg selv, Guren og Marja fri!

Og hun hadde gjort det samme med Bjørn. Ledet ham dit hun ville. Ikke for at hun kjente lysten, men for å så tvil overfor seg selv om hvem som var far til ungen hun mest sannsynlig bar under livet. Og for å få Bjørn til å gifte seg med henne …

Hva skulle hun nå gjøre dersom hun var med barn? Det var så fortvilende at hun hadde lyst til å skrike høyt.

«Stina, stans!» Hun hørte Marjas løpende skritt bak seg. «Hvor har du tenkt deg?»

«Hjem.» Hun saktnet ikke farten. Økte den heller. Hun hadde håpet at Marja skulle bli igjen sammen med Bjørn. At hun skulle få være alene.

«Hjem?» Marja pustet tungt i ryggen hennes. «Har du flyttet?» Latteren hennes trillet gjennom kvelden.

«Er du nødt til å le av alt, Marja?»

Marja tok ikke notis av det skarpe spørsmålet. «Du går feil vei, tullsjur! Stua di ligger ikke i denne retninga. Nå bærer det lukt ned mot fjorden om du fortsetter.»

«Han lyver!» Ordene var ute uten at hun mente å si dem. Hun kjente seg så harm at hun ikke greide å styre seg.

«Hvem lyver?» Marja grep henne i armen og tvang henne til å stoppe. «Bjørn?»

«Han er en løgner, Marja,» sa hun fast.

«Om hva da?» Marja tok hoftegrep og stirret uforstående på henne.

«Om … han lyver om …» Ordene stanset seg selv, for hvordan skulle hun forklare hva hun mente? Bjørn hadde talt usant til lensmannen om hvor han hadde vært da tyveriet på Solgård hadde funnet sted. Først hadde hun trodd han sa det for å beskytte henne. Det tok seg ikke ut at de to hadde vært alene på den tiden av døgnet. En fikk ikke godt rykte på seg av å te seg slik. Og selv om Bjørn nektet å si hva som hadde skjedd mellom dem, ville folk likevel tenke sitt og trekke de riktige slutningene.

Men hun hadde tatt feil. Han var redd for at Tordis skulle få vite hvor han hadde tilbrakt natten. For hun som skulle bli kona hans, ville ikke synes om sannheten. Det ville i så fall bli en elendig start på ekteskapet.

Det var derfor han ikke hadde svart på spørsmålet hennes, om han var villig til å ta henne vekk fra bygda. Hun hadde følt at han nikket mot hodet hennes da hun spurte, men hun kunne ha tatt feil. Hun hadde øyensynlig tatt feil i så mangt! Hvordan kunne han si at det kom til å ordne seg?

Han hadde sagt at det måtte gå seg til, slo det henne brått. Han var ikke kommet med noen lovnader. Ikke en eneste.

«Hva har Bjørn løyet om?» spurte Marja igjen og rev henne ut av tankerekken. «Bjørn har ikke for vane å tale usant, Stina. Han er ikke slik.»

Stina svelget. Tungt. Hun kjente seg blek. Nevene dirret så hun ikke visste hvordan hun skulle skjule det for Marja. «Glem det,» sa hun tafatt. Selv røsten hennes skalv.

«Jeg trodde ikke du brydde deg om Bjørn på det viset. Du har hevdet det hele tida, Stina.» Det var som om de brune øynene hennes stirret tvers igjennom dette hun hadde forsøkt å dølge både for seg selv og andre. «Du har støtt ham fra deg gang på gang, til tross for at Bjørn har vist vørdnad for deg. For han bryr seg om deg. Det har han aldri lagt skjul på.»

Hun hørte hva Marja sa. Hun hørte harmen i stemmen hennes og, og den gikk inn på henne. Hun hadde alltid visst at Marja kom til å reagere på det viset.

«Senest nå, etter flukten din, ba han meg om å passe på deg. Nok en gang ba han meg om det. Vi måtte ta vare på hverandre, sa han. Og det var ikke bare tomord. Han mente det.» Hun trakk pusten djupt. «For du er klar over at han ikke kan trø til for deg lenger? Ikke nå som han blir festet til Tordis. Det kommer hun aldri til å godta, uansett hvor godt et hjerte Bjørn har.»

«Du tar feil. Jeg bryr meg ikke om Bjørn på det viset.» Hun forsøkte å gjøre stemmen stø, men hun trodde ikke hun lurte Marja. Hun var gjennomskuet, og ingen ord kunne bøte på det. De blanke øynene hennes var heller ikke til noe hjelp. «Du forstår ikke, Marja.»

«Mon tro det. Jeg mener jeg forstår nok. Jeg ser at jeg har latt meg lure av de ordene du har uttalt tidligere. Du har ingen rett til å være harm på Bjørn for at han tar seg ei hustru.» Hun ristet på hodet så de lyse krøllene danset rundt ansiktet. «Hvorfor gjør du det?»

«Gjør hva da?» Stina begynte å gå igjen. Langsomt.

«Stenger deg inne, slik du gjør nå. Jeg ser det i øynene dine, Stina, og det er ikke tårene som avslører deg. Der er som om det legger seg en dis over blikket ditt så snart jeg streifer noe du ikke ønsker å prate om.»

Det stakk i henne, for Marja hadde rett. Stina var klar over at venninnen ikke grov i det som var sårt og vanskelig fordi hun var vitebegjærlig. Ingenting av det hun fortalte, ville komme på avveie. Hun kunne lite på Marja, helt og holdent.

«Du vet du kan dele ting med meg om du har vansker i livet. Kan hende kan jeg ikke være til annen hjelp enn å lytte – men det trenger ikke være ei lita hjelp.»

«Er du sikker på at du ikke innehar evnene du alltid har ønsket deg?» Stina forsøkte seg på skjemt. Klarte endatil å presse frem en lav latter, men for en gangs skyld fant ikke Marja det fornøyelig.

Stina trakk pusten og fanget kveldshimmelen med blikket. «Det er ikke alt som er til for å deles. Jeg har sagt det før, og det står fortsatt ved lag,» sa hun, og mente det.

«Jeg forstår bare ikke hvorfor du har avvist Bjørn hvis det var med deg som med ham? At dere har hatt følelser for hverandre, mener jeg.»

Det var som om Marja pirket i et åpent sår. For visst sved det at alt hadde tatt en slik vending. At Bjørn skulle giftes med Tordis, hadde hun aldri kunnet forestille seg. Hun hadde overhodet ikke sett det komme. Og ikke var hun så raus at hun med hånden på hjertet kunne ønske ham alt godt sammen med henne, og virkelig mene det. Ikke ennå, i alle fall. Det var altfor ferskt. «Jeg vil ikke ha mer prek om dette, Marja,» sa hun stille.

«Jeg vil,» svarte Marja kjapt. «Jeg tror du trenger det. Jeg ser det på deg.» Hun stanset, men Stina gikk videre, så hun var snar til å følge på igjen. «Det går inn på deg, dette med Bjørn og Tordis. Du får ikke påstå noe annet.»

Hun gnog så fortærende. Stina kunne ikke fri seg fra å føle at Marja trengte seg på, selv om hun samtidig visste at det var gjort av omtanke. Ordene hennes skar vondt både i hodet og brystet. Hun hadde mest lyst til å klemme nevene over ørene for å stenge dem ute. I stedet trev hun av seg skautet i en rask bevegelse.

«I Guds hellige navn!» Marja slo neven for munnen og stirret forskrekket på henne.

Kan hende var det ikke rart at Bjørn foretrakk Tordis, for hvem ville vel ha en hustru som så ut som henne? Samtidig var hun klar over at et festermål mellom de to neppe var kommet til i løpet av morgentimene. Mon tro når det var blitt bestemt? Og hvorfor hadde hun ikke hørt om det før nå?

«Hvorfor i helsike har du skåret av deg det lange håret?» Marja fant omsider målet igjen og slapp pusten ut i et stønn.

«Ikke bann, Marja. Det kler deg ikke,» sa hun mutt. Men spørsmålet satte henne ut. Hun hadde ikke regnet med at Marja skulle ta det for gitt at hun hadde gjort dette selv. Det var ikke det hun skulle tro. Hun skulle reagere slik som Bjørn hadde gjort. Trekke den samme slutningen.

«Herlighet, Stina!» Marja dro fingrene gjennom det korte nakkehåret hennes, men Stina vred seg unna. «Synes du dette ble penere enn den lange fletta? Eller ble du for varm i nakken? Jeg formoder at du venter en riktig het sommer nå,» sa hun mens stemmen vekslet mellom vantro og latter.

Stina sparket en stein bortetter veien. Sint. Lot den få kjenne all harmen som brant i henne. «Hvorfor tror du at jeg har gjort dette selv?»

«Hvem skulle ellers ha gjort det?»

«Har du glemt hvor vi har vært de siste par dagene? Vet du ikke hva de er i stand til?»

«Var det fogden som gjorde det?» gispet hun.

Stina svarte ikke. Hun var ikke sikker på å greie å uttale løgnen. Den lå ram og vond i munnen. Hun håpet tausheten var svar nok til å overbevise henne.

«Og skjevt og hakkete er det og. Du kan jo ikke gå slik, Stina!»

Stina knyttet skautet om hodet igjen. «Har jeg noe valg?»

«Jeg fatter og begriper det ikke,» sa Marja hoderystende. «Fogden pleier da ikke å te seg slik.»