Tiffany Baker

Saltsøstrene

Oversatt av Bente Klinge

Tiffany Baker

Saltsøstrene

Oversatt av Bente Klinge

Til Edward

Øyet kan ikke si til hånden: «Jeg trenger deg ikke.»

1. Korinterbrev, 12:21.

Prolog

Igjen var det tid for båltenning i Prospect, en tid for kulde og is, men også en anledning til stigende varme og røyk. Tiden for salt og profetier, da fremtiden møtte det forgangne og det gamle vek for det nye, til det bedre eller det verre.

Dette året, som øvrige år, hadde byens brave borgere brukt en hel uke på å bygge bålet til fellesseremonien. I sju dager hadde Claire fulgt med på vedstabelen som vokste midt på Tappert’s Green, de største stokkene nederst, jevnt spredt ut for trekkens skyld, og tynnere planker som lente seg mot stokkene og dannet en diger, brennbar tipi. Mennene glodde på henne når hun på vei til å levere salt i byen kjørte sakte forbi dem; de tok en pause fra slitet, rødkinnede og brautende i kulden, med mistenksomme øyne under hattebremmene. Ingen av dem vinket, og det regnet ikke Claire med heller. Hun visste at om det ikke var for søsteren og henne, ville ingen i byen ha noen grunn til å brenne opp noe som helst.

Claires familie hadde aldri egentlig vært velkommen til feiringen, selv om de var grunnen til at den gikk av stabelen. De hadde en rent funksjonell rolle. Først tente byens eldste bålet, og så gikk enten Claire eller søsteren hennes, Jo, frem med en pakke salt i hånden, klar til å kaste den på varmen og se hva den sa. Det var den enkleste form for spådom: To elementer som kolliderte. Om det kom et blått blaff, betydde det at byen ville ha gode tider det kommende året. Om blaffet var gult, var det en slags forandring i vente, og et svart blaff varslet om noe som var for fryktelig til å forestille seg.

Den aller første gangen Claire kastet salt på ilden, ble det faktisk svart. Hun var seks, og hun var så liten at hun måtte strekke seg for å få kastet saltet på flammene. Det lød en fresing og et lite smell, og så kom en besk strime med unektelig beksvart røyk. Byens innbyggere gispet bak henne og trakk barna sine tettere inntil seg, så trakk de seg inn i skyggene, med forskende blikk som ugler på rov. Den tomme sirkelen rundt Claire, moren og søsteren hennes, ble større og kaldere.

Jo hadde lagt hånden på Claires skulder og bøyd seg for å hviske henne i øret. «Trekk deg bort fra bålet nå. Saltet har talt. Du kan ikke forandre det som er spådd. Ta hånden min og bli med Mama og meg.»

Claire hadde rynket pannen. «Får vi ikke bli her?» hadde hun spurt. Hele høsten hadde hun fått høre om festlighetene av klassekameratene sine, at det ville bli musikk og dans, og gutter som stjal kyss i gløden fra bålet.

Jo ristet på hodet. «Aldri. Jeg fortalte deg det, Claire. Vi er her bare for å vise fremtiden, ikke for å ta del i den.» Og før Claire kunne protestere mer, hadde Jo grepet henne i armen og begynt å lede henne tilbake til stillheten på saltvannsmarkene. Hun møtte ikke blikket til noen, ikke engang Whit Turner, som var den rikeste og mest sjarmerende gutten i byen og Jos kjæreste. Claire så moren til Whit, Ida, skule hånlig på dem idet de gikk forbi, som om de ikke var mer verdt enn asken under skoene hennes.

Hvert år etter det, mens hun gikk hjem langs den sandete stien og hørte den livlige festingen og hvinene når folk kastet sine egne små pakker med salt på bålet, pleide Claire å koke av sinne over den sedvanlige utestengningen, og hun protesterte til Jo og moren at de var akkurat som alle andre, og at Gilly-familien også burde få danse rundt bålet, selv om saltet var deres.

Men det var mens hun ennå var uskyldig, før kjærligheten kom og strøk over hjertet hennes med en av sine sotsvarte fingre. Man kom seg aldri ordentlig etter en slik berøring, og Claire tenkte at kanskje det var som det burde være. Tross alt gikk ingen gjennom livet helt uten arr, og om noen hadde gjort det, ville det vært ordentlig uflaks, for det ville helt sikkert vente en hetere ild i etterlivet om det var tilfellet. Dette visste Claire. En gang hadde hun vært … ikke fri for synd, akkurat, men fri for det den innebar. Fortiden hadde ennå ikke innhentet fremtiden hennes. Men før eller siden gjorde den selvsagt det. Det var en del av det å være menneske. Underlig nok måtte det en prest til før denne sannheten ble åpenbar for Claire.

I mange år ville hun ikke ha noen befatning med saltet. Jo hadde kastet det selv hvert år den 30. november, som de kalte desemberaften, og påtatt seg byrden av saltets spådom, inntil Claire hadde satt en stopper for det hedenske tøvet. Ikke noe bål. Ikke noe salt. Hun snudde ryggen til hele tradisjonen. Men enkelte deler kunne de ikke lukke øynene for. Det lærte Claire av erfaring – at du ikke kan forakte den jorden du kommer fra, for slik kroppen går tilbake til jorden, stiger den også opp av den.

Men det var mange år siden nå. Nå var hun en kvinne på den aldrende siden av middelaldrende, og hele byen var samlet som uskikkelige unger som hadde fått gå ut etter portforbudet, og Claire var blant dem, om ikke akkurat en av dem. Jo også. Claire kunne føle Jos solide nærvær bak seg, og det hjalp henne til å stramme seg opp til oppgaven. Bysbarna sto forventningsfulle med nevene knyttet under haken idet en innskrumpet Timothy Weatherly satte fakkelen til bålet. Det sprakte, og så kunne Claire lukte røyken: en blanding av or, alm, furu og bek. Til å begynne med var lukten rå og raspende, men etter som varmen tiltok, ble den søtere, trakk oljene ut av treet og oppløste dem i den skarpe vinterkvelden. Duften steg og bygde seg opp, sved av det foregående årets synder og anger. Claire trakk inn duften igjen og kjente et snev av noe som lignet kanel, og så kom det uventet en klar ozonflamme, og hun visste at tiden var kommet for å stige frem med pakken med salt.

Natten var vidunderlig klar. Himmelen var stjernespekket og like glorete som noen av kjolene hun hadde pleid å bruke i et annet liv. Menneskemengdens glade kakofoni – et barn som hvinte, en fløytes falske klage, en gruppe tenåringsgutter som fremførte en av fotballsangene sine – skrumpet inn og døde hen da hun fant plassen sin og holdt saltet i været så alle skulle se det. Og så ble det plutselig skremmende stille idet et gult lys flammet opp.

Gult for påpasselighet, for mulig fare. Claire møtte blikket til Jo og ristet på hodet. Kanskje et dødsfall, kanskje en vanskjebne. Noe uventet. Hvem vil bli rammet? undret Claire mens hun kjente at Jo famlet etter hånden hennes. Timothy Weatherly, med de knirkende hoftene og det rustne verktøyet? Den pene Hope Fell, som skulle begynne å studere om to måneder? En av byens unge mødre, fremdeles lubben og sliten etter svangerskapet? Men før Claire rakk å tenke noe mer, startet fløytetonen opp og tråklet natten sammen igjen, og snart lød en latter, flere hvin, og et annet spedbarns gråt idet hun og Jo forsvant inn i mørket og begynte på hjemveien. For livet gikk videre, selv i Prospect, uansett hva saltet måtte ha å melde.

Men aldri akkurat slik man tenkte seg det.

Kapittel 1

Når alt kom til alt, tenkte Jo, ville hun bare kalle historien sin en fortelling om salt. Deler av den var bitter på tungen, stedvis var den full av stein, og i årenes løp hadde noe av den til og med smeltet helt bort. Det som gjensto var de konsentrerte delene, krystallene som knaste og gnistret når de ble knust mellom tennene. Sand i maskineriet, sa folk i Prospect, men Jo visste at det var langt mer enn det. Det var anger som hadde fått tyngde, fortiden som var gjort håndgripelig. Det var alt det hun og søsteren hennes burde sagt til hverandre, men aldri hadde fått seg til å si.

Men det var slik skjebnen virket. Den var snikete og litt lumsk, ikke sant – kastet noe helt nytt til deg akkurat når du hadde behov for at alt det gamle i livet ditt skulle avtegne seg i skarp kontur. For Jos del var dette «noe» et brev fra Harbor Bank i Boston. Konvolutten var helt fri for pynt, og ordene inni var enda krassere. De sa noe sånt som dette: For lenge siden, i påvente av bedre tider, hadde Jos mor tatt opp et ekstra lån på familiens saltmark. Så mye visste Jo. Hun hadde betalt ned på lånet i flere år, og de bedre tidene hadde aldri kommet. Til Jos overraskelse skulle i stedet renten øke drastisk. Hvis Jo ikke greide den differansen, skrev banken, ville hun snart stå på bar bakke. De foreslo at hun burde ta en telefon til dem.

Nå.

Om man skulle dømme etter den imponerende mengden forgylling på bankens brevhode hvor de listet opp alle sine filialer langs hele kysten, kunne ikke Harbor Bank sammenliknes med Prospects enkle og vennlige Plover Bank, hvor Jo og alle andre i byen gjorde sine daglige forretninger. Selvsagt var det også forklaringen på hvorfor Jos mor hadde henvendt seg til Harbor Bank for å be om penger. Ingen som kjente til Salt Creek Farm ville frivillig sette sine hardt opptjente penger i det foretakendet.

Jo var fristet til å løfte av røret og prøve å legge frem sin side av saken, men ga opp og lot røret bli liggende på gaffelen. Uansett hvem som hadde sendt brevet fra Boston, ville vedkommende verken forstå eller bry seg om at hvis Salt Creek Farm forsvant fra denne smale tungen av Cape Cod, ville resten av Prospect snart kunne følge etter, for skjebnene til de to – våtmarken og byen – var flettet sammen. Ingen kunne lenger huske hvorfor eller hvordan, bare at det alltid hadde vært sånn, helt siden Jos forfedre først hadde formet landskapet med hakker, spader og sine egne krokete rygger.

Jo stappet brevet ned i roteskuffen på kjøkkenet, så kom hun på bedre tanker og tok det opp og kylte det i søpla. Det ante henne at det sant å si ikke spilte særlig rolle uansett hva hun gjorde med det. Banken ville bare sende ett til, frem til den dagen de bestemte seg for å slutte å være høflige og sendte sheriffen i stedet.

Folk i Prospect klandret Jo for saltets krumspring, som om hun kunne kontrollere et stoff som størknet når det passet det selv og løste seg opp straks anledningen bød seg. Til gjengjeld gjorde ikke denne innstillingen henne vennlig stemt mot byen. Tross alt var det de som hadde valgt å overlate seg i saltets vold hver desemberaften mens Jo var ung, da hun pleide å måtte gå bort til bålet og slenge en pakke salt på flammene for å se hva fremtiden ville bringe. Jo visste ikke hva slags vitenskap det var som fikk saltet til å farge ilden, bare at det skjedde og at det ikke var noe hun kunne endre på.

Hun ønsket at hun kunne kontrollere fremtiden. Hun ville forhekse de anonyme funksjonærene i Harbor Bank og få dem til å slette gjelden hennes. Men funksjonærene var åpenbart ikke interessert i Gilly-saltets mirakuløse alkymi. Det var regning de brydde seg om. Jo visste at så lenge det var et plusstegn på deres side av arket, var det ikke mye som betydde noe. Det var en vanskelig logikk å argumentere mot.

Men de så ikke hva Jo gjorde da hun gikk ut på trammen foran huset. Øynene deres søkte ikke automatisk til radene med samlebassenger for å se om det holdt på å danne seg krystaller. De ville ikke greid å skille skattene fra søppelet i noen av skrothaugene bak låven, og de ville helt sikkert ikke dele Jos tro på den slitne pickupen. Den så ikke særlig pen ut, det var sant, men den gikk fremdeles bra. Hun satte seg inn i den og startet motoren. Uansett hva banken sa, var det dagen for leveranser, og hun hadde en runde å kjøre, om den var aldri så skrinn.

Mens hun skumpet og humpet langs den hullete veien inn til byen, forbi den lille kirken St. Agnes, bekymret hun seg over hvor mye lenger hun hadde igjen på den eiendommen hun hadde tilbrakt hele livet på. En måned? Fire? Kanskje et helt år om hun var heldig?

«Vi ville foretrekke en gjensidig vennskapelig løsning på situasjonen,» sto det i brevet fra banken. «Vær så snill og ta kontakt.» Jo fnyste og satte motoren i tredje gir med et rykk. Hun kunne bare forestille seg reaksjonen om hun våget å rusle inn i bankens hovedkvarter i egen person, med arrene som gikk på kryss og tvers over høyre side av ansiktet, det tykke glassøyet, for ikke å nevne synet av klærne hennes, stive og bleke etter årene med arbeid på marsken i all slags vær. På den annen side var det kanskje ikke en dårlig idé. Kanskje bare synet av henne ville skremme bankfolkene til å vise nåde.

Hun kikket opp, overrasket over at hun allerede var kommet til byen. Delt sorg er halv sorg, og slik var det for Jo også. Det gledet henne å se at om Salt Creek Farm hadde hatt et røft tiår, var det ikke annerledes for resten av Prospect. Biblioteket var åpent bare tre dager i uken nå, og postkontoret var bare åpent om formiddagen. Friends isenkram, støvete og rotete med hyllene fulle av utdaterte redskaper, lå fremdeles på hjørnet av Bank og Elm, rett ved siden av billigmarkedet, men herrefrisøren var stengt, i likhet med kafeen. Hopper, etablissementets tidligere eier, døde av slag for tre år siden, og siden hadde krakkene stått tomme og mennene i byen vært sultne som fy.

Naturligvis skyldte Prospect på saltets svøpe for sine nedgangstider, men det skulle ikke Jo ha sittende på seg. Hun visste nøyaktig hvem som sto bak byens nød, nemlig lillesøsteren hennes, Claire. Det var hun som hadde pakket og dratt fra Salt Creek Farm ti år tidligere – snudd naturen på hodet og latt Jo bli stående igjen med ett par hender mindre. Under oppveksten hadde Jo arbeidet på marsken sammen med moren og Claire, og selv om de ikke levde i overflod, hadde de alltid klart seg. Men da Claire hadde giftet seg og Jos mor døde, fikk Jo erfare hvor hardt det var for én kvinne å gjøre tre personers jobb. Faktisk viste det seg umulig, noe den magre saltutvinningen bevitnet.

I det siste hadde alt Jo gjorde på farmen vist seg å få negativ virkning. Hvis hun for eksempel valgte å skrape de skjøre overflatekrystallene fra bassengene, kunne hun ikke reparere den ødelagte slusen ved demningen. Og om hun så snudde seg for å fikse den, betydde det at hun ikke fikk rensket kanalene som hadde begynt å gro igjen. I år hadde hun måttet la en hel tredjedel av salinene fylles med mudder så de ble liggende brakk, og hun var også tvunget til å lukke øynene for taket som lekket, overse de skjeve trelemmene i de minste slusene, og klare seg som best hun kunne når redskapene begynte å ruste. Selvsagt hadde produktiviteten hennes falt kraftig. Hun trengte nytt utstyr, reparasjoner på bilen og utbedringer av verandaen, men hun hadde gjeld å betale tilbake. Gjeld hun ikke engang hadde vært klar over. Det var imidlertid nok et problem med saltmarsken som banken i Boston ikke visste noe om. Sannheten var at det ikke spilte noen rolle hvor lite salt Jo fikk produsert, for salget i Prospect var dårlig. Og det var også søsterens feil. Claire hadde skremt nesten alle fra å kjøpe det, bortsett fra de lokale fiskerne som trengte det for å kjøle ned fangsten og agnet sitt. Uten handelen med menn som Chet Stone, onkelen til Claires første kjærlighet, hadde Jo en stygg følelse av at hun ville ha vært like død som fisken han lagret i tråleren. Jo visste at når Claire ikke likte noe, ville hun ikke at noen andre skulle like det heller. I så måte var hun som en bortskjemt unge som strødde lekene sine rundt seg før noen rakk å plukke dem opp og bruke dem, uansett hva følgene ble.

Jo husket hvordan kjøpmannen Upton prøvde å nekte å føre saltet hennes den første sommeren i byen. Hun hadde vært veldig ung, det var så vidt hun rakk til knærne på moren da de marsjerte inn i butikken med en smaksprøve. «Nei takk,» hadde han sagt og vendt håndflatene opp, og Mama hadde ikke kranglet med ham. I stedet smilte hun, søt som honning. «Greit,» sa hun. «Det er helt greit.» Og så hadde hun valset ut døren med Jo. Det hadde ikke tatt lang tid før saltet utførte sin magi. Uken etter hadde Uptons kjøtt begynt å lukte, og det var fluelort i det nykjernede smøret. En hylle hermetiske bønner ramlet sammen mot Mabel Archs giktbrudne hofte, fiskehandleren nektet plutselig å levere, og de oppskårne brødene mugnet under den gjennomsiktige plasten. Moren til Jo hadde ventet i to dager til, og så gikk hun tilbake og oppdaget at Upton hadde kommet på helt andre tanker. Han ville føre saltet hennes likevel.

Han var en av de få i Prospect som fremdeles forhandlet det, men han oppbevarte det lavt og bak disken, på en hylle som var så støvete og mørk at man praktisk talt trengte gruveutstyr for å finne det. Og mens han før pleide å ha pose på pose på rede hånd, hadde han nå bare én eller to – nok til ikke å krøsse saltets magi og bli sittende med bedervet kjøtt og fluer igjen, men ikke så mye at det var en alminnelig vare. Hver gang Jo kom for å se om Upton trengte mer, unngikk han blikket hennes og ristet unnskyldende på hodet. «Jeg kan bare ikke ta inn mer akkurat nå,» sa han og lukket kassaapparatet. «Kanskje i neste måned.» Og Jo bet tennene sammen og fikk lyst å begrave Claire til halsen i en haug med det saltet hun hatet, og la henne bli der til alle de gamle kundene kom tilbake.

Men det var grenser for hvor mye av skylden Jo kunne legge på Claire. Hvis situasjonen deres hadde vært omvendt, tippet Jo, hvis Jo var gift med Whit og bodde i det store Turner-huset, og Claire var lenket til mudderet på marsken, ville hun utvilsomt ha funnet ut hvordan hun skulle få alle fra Provincetown til Falmouth til å ønske seg saltet. Jos pickup var skranglete, men den var fremdeles kjørbar. Jo burde ha kjørt langs hele kysten av Cape på utkikk etter nye kunder, hun visste det, men det var lettere sagt enn gjort siden fremmede alltid stirret på buketten av arr over kinnet hennes. Og dessuten, hvem skulle passe saltmarkene om hun drev og fartet på kryss og tvers av Guds grønne jord?

Snakker om sola, her hadde hun kommet til enden av den. Det vil si, hun var ved bryggene, hvor de siste få fiskebåtene i Prospect duppet som gjenglemte korker. Med OPEC og den pågående energikrisen og drivstoffet som var blitt så dyrt, besluttet stadig flere kapteiner å folde hendene og oppgi livet på sjøen. Det var synd, tenkte Jo, og ikke bare fordi det innebar at hun mistet kunder, men også fordi bryggene så mer slitte og værbitte ut enn noensinne når det ikke var trafikk på havna – de skjente i faretruende vinkler, manglet avgjørende planker, holdt på å råtne bort andre steder. Mer enn noe annet sted var byens nylige forfall særlig tydelig her. Jo var ekstra forsiktig der hun gikk langs brygga og bort til Chet Stones båt.

«Hei der, sjømann,» sa han da han så henne komme. Den ironiske hilsenen hang sammen med at uansett hvor mange ganger mennene ba henne komme om bord, satte hun aldri så mye som en tå på dekket hos noen av dem. Han hadde en transistorradio stående på, som skrålte noe om de amerikanske gislene i Iran. Chet rynket pannen og ristet på hodet. «Hva er det som skjer med verden?» spurte han og strakte armen ut etter posen med salt Jo hadde med. «Folk holder seg ikke der de burde være lenger. Det er bra du er her fremdeles.» Han gliste og satte fra seg posen ved føttene. «Fisken min holder seg kald, og båten er sikret. Men de stakkars jævlene» – han gjorde en trekning med munnen mot radioen – «vel, jeg er redd det er ute med dem.»

Uten et ord tok Jo imot pengene han rakte henne, men hun tenkte at om Chet Stone hadde visst om brevet i lommen hennes, kunne han ha sagt det samme om henne og bestemt seg for å slutte å fiske, han også. Og da, uten beste kunde, ville hun være i skikkelig knipe. Hun kremtet og stakk sedlene i jakkelommen. «Ikke vær redd,» sa hun omsider. «Jeg har ikke tenkt meg noe sted med det første.»

«La oss håpe det,» svarte Chet og snudde seg tilbake til agnet han holdt på å hakke opp, «ellers kommer vi iallfall til å ryke lukt til helvete.»

Mens hun kjørte tilbake gjennom byen, tenkte Jo så hardt på samtalen på brygga at hun nesten pløyde rett inn i en stige som sto oppstilt foran den gamle kafeen. Hun parkerte pickupen og steg ut, og gikk bort til det støvete vinduet.

«Hei der,» snerret en mann med firkantet hake som Jo aldri hadde sett før, «se deg for.» Jo skvatt og så opp på stigen, der en lubben tenåringsjente sto og balanserte på det øverste trinnet og prøvde å henge opp et skjevt skilt. THE LIGHTHOUSE DINER, sto det. Jo blunket. Hun hadde ikke hørt at stedet hadde fått en ny eier. Hjertet flagret litt over nyheten. Nytt blod i byen betydde nye kunder. Jo håpet de ikke hadde møtt søsteren hennes ennå, og hun satte hendene i hoften og gjorde seg klar til et salgsfremstøt på stående fot.

Hun studerte mannen, så kikket hun opp på jenta igjen. Aldersforskjellen mellom dem var for stor til at de kunne være noe annet enn far og datter, eller kanskje onkel og niese, tenkte Jo. Mannen var halvt gråhåret og snauklipt og hadde leverflekkede hender, og jenta var en avrundet versjon av ham. Runde kinn, rund nese, og øyne som satt litt for tett sammen til at hun kunne kalles ordentlig pen. I Prospect, og dette visste Jo, ble slike jenter enten banket sønder og sammen av menn med harde knyttnever som de giftet seg med altfor tidlig, eller så overlevde de og ble til fiskerkjerringer med meislede munner og tilsvarende hjerter, men det var fremdeles tid til dette i jentas fremtid. Akkurat nå hadde Jo et salgsfremstøt å gjøre.

Det var aldri uproblematisk å introdusere fremmedfolk for saltet – eller for henne, for den saks skyld – så Jo ble ikke overrasket da mannen og den pløsete jenta rynket pannen da de la merke til arrene hennes. Nesten tretten år hadde gått siden brannen som skadet henne, men Jo var fremdeles ikke vant til noen av blikkene hun fikk. Hun så det som at hennes indre hang litt etter det ytre, men hun tenkte også at det stemte ganske godt for de fleste. For folk flest var det bare ikke så tydelig. Mannen Jo hadde foran seg så imidlertid ikke ut som han hadde det sånn. Han så ut som en slik person som ville at dem rundt ham skulle stille seg på rekke og gjøre honnør.

«Bikk det mot venstre!» ropte han til jenta. «Til venstre, for faen!» Jenta sukket, men så gjorde hun som han sa, før hun klatret ned stigen med klossete, plattføtte bevegelser, som om hun hadde fått banket alle meninger ut av seg mens hun var liten. Så la Jo merke til hvordan jenta himlet med øynene når mannen ikke fulgte med, og skjønte at hun hadde tatt feil. Jenta hadde sine meninger i behold, ja. Hun visste bare at hun måtte holde dem for seg selv. Jo ventet til jenta hadde begge føttene på jorden før hun sa: «Du skulle bikket det mot høyre.»

Mannens nyve ble dypere, så kom han trampende bort og rakte frem hånden. «Cutt Pitman,» sa han. «Og dette er datteren min, Dee.» Han knipset fingrene mot jenta. «Kafeen er ikke åpen riktig ennå.»

Jo lot være å ta ham i hånden. «Joanna Gilly,» svarte hun. «Jeg er ikke kommet for å spise. Jeg har med salt til dere.» Hun tok en prøvepose opp av lommen og la den i mannens trælete hånd. «Ring meg når dere skal åpne, så kan jeg levere mer. Vi kan diskutere prisen. Jeg kommer til byen igjen neste tirsdag.»

Hun snudde seg for å gå, men mannen stanset henne. «Hvorfor skulle jeg kjøpe salt av deg når jeg kan få det fabrikkpakket i esker?» spurte han.

Jo la armene over kors og slikket arrene som bulte på høyre side av munnen. «Hvis du ikke kjøper av meg,» sa hun, «kommer ingen til å spise her.»

Cutt hånflirte. «Sier hvem da?»

Jo satte det gode øyet i ham. «Det er det rare med denne byen,» sa hun. «Ingen ville si det rett ut. De vil bare ikke komme. Jeg kommer tilbake på tirsdag.» Og så snudde hun på den gode hælen.

«Innpåslitne gamle kjerring,» hørte hun mannen mumle idet hun humpet bort, før han vinket med hånden og beordret datteren opp på stigen igjen. «Bikk det til høyre. Nei, til høyre!» hørte Jo at han ropte.

Så de ville ikke ha saltet hennes akkurat nå, men det overrasket henne ikke. Hvordan skulle de vite bedre? For dem var det omtrent like vanlig som støv, tenkte Jo, og kanskje omtrent like nyttig. Men avslaget deres bekymret henne ikke. Hun måtte bare gi dem tid – det var alt. Tålmodighet var en belønning, sa hun til seg selv, satte den eldgamle pickupen i gir og svingte ut i gaten, og det var bra, for akkurat nå var tålmodighet omtrent det eneste hun hadde.

Da Jo kom hjem igjen hadde sola begynt å gå ned, men ettermiddagen var fremdeles fin, ja, absolutt. I stedet for grå høyglanslakk, var himmelen mer som polert tre, og den flagrende luften var gyllen og varm. Jo satte himmelen svært høyt. For det første var den omtrent hennes eneste følgesvenn, og for det andre løy den aldri. Når problemene kom galopperende i hennes retning, lot vinden og skyene Jo få vite det uten noe nøling, kanskje fordi det var storm da hun ble født. Været hadde brakt henne til denne verden, og når den tid kom, regnet Jo med at det ville bære henne ut av den også. Hun håpet bare at hun ville bli varslet på forhånd. Hun skuet ut over marsken, lot øyet gli over dens virvlende orden: hovedkanalen som skar ut fra stranden, inntaksbassengene, de mindre grøftene, og til slutt selve salinene eller fordampningsbassengene, liggende på rekke midt på produksjonsfeltet, marskens hjerte i evig sammentrekning og utvidelse.

På denne tiden av året var mudderet så basisk at det fyltes med mikroorganismer: lysende fiolett, kobbergrønt og det ene bassenget som var blodrødt. Det var Henrys basseng – Jos tvillingbror, som hadde druknet åtte år gammel. Hvert år ble det til at Jo helte det røde saltet på graven hans. Hun visste ikke hva hun ellers kunne gjøre med det. Hun kunne ikke selge det, det var åpenbart, og hun hadde ikke lyst til å bruke det selv. Det ville ha vært som å spise sin families kjøtt og blod.

Bortenfor Henrys basseng lå saltlåven, og ved siden av den var det en gresskledt slette hvor Gilly-familiens graver lå. Bare gutter ble begravd på kirkegården på marsken, som for lenge siden var blitt vigslet spesielt for dem. Fordi døden omslutter livet, var forklaringen Jos mor hadde gitt henne, men Jo syntes det heller måtte være slik at livet omsluttet døden. Hva var ellers poenget med å nyte en god søndagsstek, eller lyden av fuglesang en sommerkveld, eller julesanger, eller noe som helst? Men kanskje hun kunne si dette på grunn av brannen hun hadde vært igjennom, funderte Jo. For henne var alt blitt skarpere etter ulykken: følelsen av luft mot den rynkete huden, årstidenes gang. Fargene til nyutsprungne vårblomster kunne helt ta pusten fra henne, og høsten … nå, høsten gjorde henne alltid så bedrøvet og kald at hun ble på gråten når vinden kom feiende og gjorde krav på trærnes blader. Når Jo følte seg sånn, gikk hun ut til gravene og hvilte skrotten der en stund. Det hørtes underlig ut, hun visste det, men for henne var stedet direkte oppløftende når melankolien grep henne om strupen. Det muntret henne opp å huske at det fantes noe enda kaldere og hardere i verden enn himmelen over Cape Cod når det ble vinter.

Claire hadde selvsagt ikke slike bekymringer. Hun var en Turner nå, og for Turner-familien var forholdene alltid noen hakk bedre. Du trengte bare å se på det forvokste misfosteret av et hus som breiet seg ut på Plover Hill med alle de skjeve verandaene og karnappvinduene, for å skjønne det. I generasjonenes løp hadde Turner-familien bygd seg denne Cape-varianten av et slott. Det fordømte stedet hadde så mange rom at Jo ikke kunne forestille seg hva Whit og søsteren hennes gjorde i dem. Men slik var dette Turner-folket, de grafset alltid til seg mer enn armene kunne nå rundt. Jo visste tilfeldigvis at det ikke hadde gått helt glatt for Whit og Claire i det siste, men hun regnet med at de var milevidt bedre stilt enn henne. For det første eide de fremdeles den steinete åsen huset deres var bygd på, og de eide sanddynene som lå langs veien ut mot saltmarkene. De eide et stykke av Drake’s Beach, og de eide en brygge i byen, for ikke å nevne store deler av selve byen. Salt Creek Farm var faktisk omtrent det eneste i byens omegn de ikke eide, men det var ikke fordi de ikke hadde forsøkt.

Du kan velge å tro på forbannelser eller ei – og Jo gjorde det – men man kunne ikke nekte for at det var ondt blod og verre uflaks mellom de to familiene, en streng av vond vilje som gikk helt tilbake til den første Turner og Gilly. Det var en krangel mellom kropp og sjel, for om Turner-familien var kjøpmannshjertet som banket i sentrum av byen og fikk penger til å strømme gjennom stedet, var Gilly-familien dens sjel – uhåndgripelig, ukjennelig, og hevet over Turner-pengenes verdslige smuss. Og akkurat slik hjertet noen ganger slåss med kroppen samtidig som det er avhengig av den, foraktet Turnerne og Gillyene hverandres tilstedeværelse i Prospect, for mens Turnerne trengte Gilly-saltets magi for at byen skulle ha fremgang, trengte Gillyene Turners forretninger for å klare seg økonomisk. Det eneste familiene egentlig hadde til felles, var at folk i byen hadde like mye imot begge familiene.

Når det var sagt, hadde Jo aldri kritisert Claire for hennes dårlige valg av Whit som ektemake. Da Whit fikk vite at han ikke kunne få Jo, hadde han ganske enkelt snudd den andre veien og gjort det Turner-folk gjorde. Han hadde så å si stjålet den tingen han visste Jo var gladest i fra henne, slik han hadde nasket tyggegummi fra billigbutikken da de var barn og så spist dem, én etter én, rett foran butikken, uten å bry seg det minste om hvem som så det, og i hvert fall uten å dele, ikke engang med Jo.

Før hun mistet en søster, mistet Jo en bror. Hun og Henry ble født under en stygg storm fra nordvest i mars 1942. Ifølge moren til Jo hadde verden stanset i tre dager. Ingen telefoner fungerte. Strømmen var slått ut langs hele Cape, og veiene var like stengt som kirkene og butikkene. Dørene til sykehuset i Hyannis frøs til og med igjen, men siden ingen kunne komme seg ut dit uansett, spilte det ingen rolle.

Det gikk også gjetord om at stormen flerret ansiktet av vestveggens maleri av Jomfruen i den lille kirken St. Agnes. «Å, det var fryktelig, barn,» sa fader Flynn til Jo da hun spurte om hendelsen. Han bøyde seg ned og så henne rolig inn i øynene. «Jeg var borte da stormen raste, for jeg hadde noe menighetsarbeid å ta meg av i byen, og da jeg kom tilbake, var vinduene knust sønder og sammen, inngangsdøren sto på vidt gap, og Vår Frue var truffet av Guds hånd. Jeg har latt henne forbli sånn for at vi skal bli minnet om Herrens makt.» Han tidde og rynket pannen. «Nå, det og fordi vi aldri har hatt midler til å få henne reparert, men en dag om ikke så lenge, kanskje.» Han bøyde seg og la hendene om Jos hode mens han smilte litt. «La oss begynne med katekismen, da?» Han tidde igjen, og Jo trodde han skulle si noe mer, men han gjorde ikke det, og hun hang skuffet med hodet. For fader Flynn begynte og sluttet tydeligvis detaljene rundt hennes tilblivelse med Vår Frue.

Da Jo ble eldre, fortalte moren henne en fyldigere versjon av historien, hvor hun ikke la skjul på noe – det trodde i hvert fall Jo. Men innen hun oppdaget hvilken dreven historieforteller moren hadde vært, var også Jo blitt ekspert i kunsten å lyve. Hver kveld når Jo la seg for å sove, satte moren seg på sengekanten og serverte nye biter av familiehistorien etter hvert som hun anså Jo for å være klar for å høre dem. Jo ble tenåring før hun fikk fordøyd hele den uskjønne beretningen.

På Salt Creek Farm, sa Mama, hadde stormen gjort det den kunne med det lille landskapet hadde å by på. Tuer med salturt var blitt forvandlet til et årenett av is. Saltbassengene, som var tappet tomme før vårrengjøringen, var blitt fylt av snø, og bølgene slo så langt opp på Drake’s Beach at folk ti år senere fremdeles fant drivved begravd i sanddynene.

Moren til Jo hadde født på egen hånd, men med tanke på vanene til Jos far, forklarte hun, var det best slik. Han satt værfast i byen og søkte ly sammen med venner, helte i seg øl og fortalte grove historier mens Jos mor fylte den største kjelen hun kunne finne med vann, kokte det over varmen i grua, og rev et fullt brukbart laken i strimler. Hun fant frem hyssing og en saks, la så mye ved på varmen som hun våget, stablet opp mer ved siden av, og så satte hun seg på huk ved bålet og ventet.

Da faren til Jo endelig kom hjem etter uværet, gikk han ikke rett inn. I stedet ble han stående ute på trammen, hvor han tok et overblikk over skadene etter vinden. Jo kunne se det for seg. Kanskje en buskfuru eller to var blitt revet opp med roten og blåst ut på veien som en rullende præriebusk. Det lå helt sikkert takstein strødd som nedskutte fugler, og det må ha ligget skadde fugler sunket ned i fonnene som steiner fra himmelen.

Det ville ikke ha vært noe spor av saltet under. For en gangs skyld ville eiendommen deres ha vært lik alle andre i Prospect. Kanskje det var på grunn av det, eller fordi den kalde spaserturen hjem hadde gjort ham edru, men Jo hadde alltid trodd at skyene som vanligvis fylte farens tanker, trakk seg til side akkurat da, så han for første gang på lenge kunne forestille seg et liv utenfor Salt Creek Farm. Jo hadde en mistanke om at han ville ha sprunget av gårde der og da om ikke døren til våningshuset åpnet seg med et knirk og slapp ut et blaff av varm luft. Der sto Mama i morgenkåpe og bar på to babyer i stedet for én: broren hennes, like fregnete og rødhåret som alle Gillyene, og Jo, like svart som askehaugen i grua.

Skyene i farens sjel trakk sammen igjen. «Fortell meg at minst én av dem er en gutt,» hadde han sagt, og Jos mor hadde nikket og rakt ham Jos rødhårede bror.

«Priset være helgenene for det,» hadde Jos far svart og dyttet seg forbi Mama og bort til ginflasken han hadde stående i det ødelagte pianoet i gangen. To dype slurker for to barn. Så lenge hun hadde kjent ham, hadde Jos far sett dobbelt på permanent basis.

Men om faren hennes ikke hadde vært en fyllik, ville moren hennes aldri ha giftet seg med ham. Dette opplyste hun Jo om med en ferniss av rolig beklagelse.

«Hvorfor det?» hadde Jo spurt.

«Det er saltet,» hadde Jos mor sukket. «Folk blir skremt av det. Ingen edru mann i mils omkrets vil gifte seg med deg eller Claire uten et geværløp rettet mot hodet – og kanskje ikke da heller.»

Ifølge Mama hadde ikke Jos far begynt på den brede sti. Han var en dyktig mekaniker som hadde greid å tjene til livets opphold ved å sette i stand avdankede biler og få dem til å gå igjen. Da andre verdenskrig brøt løs, hadde han prøvd å verve seg, for han tenkte han kunne utføre mirakler med jeeper og tanks, men militæret ville ikke ta ham.

«Dårlig hjerte,» hadde rekrutteringslegen med fiskeøynene informert ham om under undersøkelsen, og munnen hans strakte seg bredt rundt vokalene. «Veldig dårlig. Du er heldig om du lever til du er tretti, for ikke å snakke om førti.»

Jo hadde alltid tenkt at det var da det begynte å gå i ball for faren hennes. Det var da han begynte å drikke, for han tenkte at om han skulle krepere, var det like greit om han var fin i farta. Da han giftet seg med moren til Jo, var livet hans blitt til søle på alvor og oppfylt hans verste profetier. Søle utenfor døren straks han satte ned foten. Grumsete søle på bunnen av dreneringsrennene, søle i saltet, som farget det med en fremmed gråfarge. Jos mor og den saltlaken hun høstet fikk skylden for alt sammen.

«Har hun klover på føttene?» pleide vennene hans å erte ham med når de kom ramlende ut fra Fletcher’s Tavern etter den faste utekvelden sin, mens de snublet i skolissene sine i et beruset virvar. «Drikker hun blod av vårlam?» Jo visste utmerket godt hva farens kompiser mente om kvinnene i familien hennes. De var steinene som lå strødd i veien, de skremmende skyggene som strøk over veggene når de ikke fikk sove. Gilly-kvinnene kjente sin skjebne. Da en av kompisene hans fikk øye på Jos mor som ventet med pickupen utenfor kroen, gaulet han: «Hvorfor gjorde du det, Tommy? Hvorfor giftet du deg med den heksen?»

«Det var saltet,» pleide Jos far å svare, og det lukket munnen på dem, for om noe kunne få mennene i Prospect til å tie, var det trusselen om Gilly-saltet, som brant hvert år ved inngangen til desember og pisket alminnelig smør til fløte og kunne lege et sår eller gjøre det større når det ble strøket på, men ingen visste hva på forhånd.

«Ja,» sa moren til Jo og slo av lyset på soveværelset hennes. «Det var saltet. Det er sant. Det er bare det at heller ikke jeg vet hva det vil gjøre.»

Jo boret seg inn under vatteppet og prøvde å sovne. Som alltid hadde Mama rett. Gillyene kunne aldri vite hva saltet ville by på. I motsatt fall, tenkte Jo, ville tilværelsen hennes ha vært veldig annerledes. Om ikke annet, ville hun ha sørget for at broren hadde fått leve.

Den sommeren Henry druknet var han og Jo åtte år gamle. Det var i august 1950, og det som ikke hadde visnet i verden, var allerede halvt avsvidd. Da hun det året på vei inn til Prospect etter forsyninger sammen med Mama så bysbarna i pene badedrakter og sandaler, var det som tortur for Jo. Ikke bare på grunn av varmen, men fordi det var den første gangen hun kunne huske at hun løpende sammenlignet andres liv med sitt eget. Det plaget henne ikke, akkurat, men hun la merke til det. Hennes jevnaldrende dro ut for å tilbringe dagen på stranden sammen med mødrene sine, med pene fletter i håret og plastbøtter i hånden, og Jo var på vei tilbake til en verden med varm søle, fluer og bare svettefiller å ha på seg.

Hun hadde ikke tid til leker. I stedet for en bøtte til sand, hadde hun en trebolle og en trillebår å dytte fra dammene til saltlåven. Hun hadde et bulkete blikkspann, men det var til muslinger eller snegler de sanket i hagen. Mens hun sto i den kjølige luften i butikken, lurte hun på hvordan det ville være å ha en mor med kjærlige fingre, som brukte blomstrete kjoler i stedet for herrebukser, og som alle de andre mødrene smilte til når hun nærmet seg. Men det skjedde aldri. Da Mama gikk bort til disken, trakk byens kvinner døtrene sine tettere inntil seg og snudde ansiktene vekk. «Ikke bry deg om dem,» pleide Mama å hviske, og så skysset hun Jo hjem til det stoffet som skapte alle problemene for dem i utgangspunktet.

Den augustmåneden var det så varmt og tørt at de fikk dobbelt så mye salt som normalt. Moren til Jo skrapte fordampningsbassenget rent hver kveld, men selv med Jo til å hjelpe seg greide hun ikke å holde seg à jour med arbeidet. Faren til Jo var det ingen hjelp i. For det første var han mann og derfor avskåret fra å arbeide i bassengene, men han var dessuten lat av legning og sjelden å se. Men det var bare halvveis hans feil. Saltet var bare for kvinnehender. Jos far kunne rake søle ut av grøftene i begynnelsen av sesongen eller støtte opp dikene som skilte bassengene fra hverandre, men det var Mama og Jo som sanket krystallene fra salinene, særlig de skjøre og rene flakene som fløt på overflaten av det ellers så grove mudderet.

«Menn er for vant til å brøyte og bane seg vei gjennom verden,» sa Mama til Jo idet hun la fingrene rundt Jos på skaftet av en trerake og geleidet redskapet ut over fordampningsbassenget og trakk krystallene mot dem uten at de ble våte. «Kvinner vet bedre hvordan de skal få det de vil uten å skape bølger.»

«Henry er ikke brautete,» sa Jo og klemte om skaftet. Om noe, tenke hun, var broren det motsatte av hvordan gutter skulle være. Han var like myk og ettergivende som innsiden av et skjell. Helt fra fødselen hadde de vært ulike. For det første hadde Henry det kobberrøde håret og fregnene etter moren, mens Jo hadde den svartsmuskete huden og øynene til faren.

«Det er portugaleren i deg som kommer frem,» sa moren alltid, som om Jo og faren var de siste overlevende i en eksotisk stamme i stedet for skikkelige europeere. Mamas familie, Gilly-slekten, som hun hadde beholdt navnet til av ren stahet, var tvers igjennom irske, helt ned til de fregnete føttene og hellet i kort- og terningspill. Jo arvet ikke de trekkene heller. Føttene hennes var nøttebrune, og hun hadde et temperament så jevnt som et tog som tøffet langs skinnegangen – uegnet til hasardspill, men midt i blinken for livet på saltmarkene.

Broren hennes ville på den annen side ha passet bedre på et bibliotek. Han var svak i knærne og nærsynt og lærte seg å lese i den unormale alder av tre. Han kunne sitte på trammen i timevis med nesen i de gamle bøkene som lå igjen etter Gillyene før dem. Når Jo kom hjem etter en dag på grunnene, kunne Henry begynne å bable om musenes livsløp eller beskrive ulike kategorier skyer i alfabetisk rekkefølge. Jo likte å forestille seg de to liggende tett sammen i Mamas mage, der han svevde rundt i en åndsfraværende tåke, mens hun allerede da tok seg av det praktiske og fordelte maten som kom glidende mot dem så han ikke skulle glemme å spise.

Moren avbrøt Jo i dagdrømmen og skrapte en ny ladning mot den lille mudderforhøyningen ved siden av bassenget og danderte den i en ryddig liten haug ved føttene. «Nei,» samtykket hun, «Henry er ikke pågående.» Hendene hennes stanset opp et øyeblikk, og hun fikk et fjernt drag i blikket. «Kanskje det vil bli hans frelse.»

«Hva blir min?» spurte Jo.

Mama kikket ned på henne, som om det overrasket henne at en hel datter hadde sprunget opp på eiendommen. «Du trenger ingen. Det er bare gutter saltet har en stygg smak for.»

Jo trakk ansiktet sammen. Hun likte ikke hvordan det lød. Det hørtes ut som nok en unnskyldning for at jentene skulle gjøre alt arbeidet. «Hva mener du?»

Mama ristet på hodet, som om hun ristet fluer ut av håret. «Ingenting.» Hun tok hendene bort fra Jos på raken. «Prøv på egen hånd nå. Legg skulderen til denne gangen.»

Jo var veldig stolt av sin nye ferdighet og viste seg frem for Henry med den lille raken moren hadde gitt henne, men han bare trakk på skuldrene og himlet med øynene. «Hvorfor er du glad for at du må gjøre enda mer arbeid?»

«Det er ikke arbeid,» korrigerte Jo og rettet på båndene i det nye lerretsforkleet. «Mama sier det er en kunst, og du kan ikke gjøre det. Du er gutt.»

Henry trakk på skuldrene igjen. «Da er jeg heldig.» Han hadde ikke peiling på hva som foregikk på anlegget, og hadde ingen interesse for det heller, så Jo påtok seg den ekstra oppgaven å skrape bassengene uten å tenke stort over det, slik hun la en ekstra skje med potetmos på tallerkenen om kvelden. Arbeidet fylte henne, selv om det ikke var spennende. Hun tenkte på hva moren hadde sagt om at saltet hadde en stygg smak for gutter og lurte på om Henry var mindre heldig enn han var klar over, eller om kanskje saltet var mektigere enn det noen av dem kunne forestille seg. Det falt henne aldri inn at det kanskje bare hadde historien på sin side.

Hver dag ved daggry den augustmåneden sendte Jos mor henne ned til de mudrete rennene for å sjekke vannstanden i bassengene. Hvis de var nesten tørre, skrapte Jo av den grålige sørpen på bunnen, og så oversvømte hun fordypningene igjen, løste slusetauene og løftet portene på taljene for å la vannet strømme inn fra inntaksbassenget. Hun pleide å tenke på broren da, som lå sammenkrøllet som en snegl i den lune sengen, og syntes synd på ham for det han gikk glipp av: gurglingen fra vannsiget ved føttene, pelikanene som hang på linje over horisonten, med samme presisjon som en bombeskvadron. For Jo var det som om verden satte opp en forestilling bare for henne.

Etter som heten ble mer intens, ble Jos mor mer bekymret for den synkende vannstanden, og hun begynte å sende Jo ut på marsken både to og tre ganger om dagen. Men det var fremdeles ikke nok. Saltet kom så fort at ingen av dem rakk å holde følge. Til slutt, en dag som var så varm at Jo ville sverget på at de kunne ha stekt en eggeplomme på pannen hennes, dro Jos mor hendene gjennom håret og besluttet å gå imot konvensjonen.

«Hent broren din på trammen før du sjekker vannstanden,» sa hun. «Hvis du trenger å åpne slusene, er dere to. Få jobben gjort på halve tiden, og så kan dere komme og hjelpe meg å få øst opp salt i sekker.» Jo var lite glad for denne ideen. Henry kom ikke til å være til noe hjelp, det var hun sikker på. Hun var den eneste som visste hvordan man løsnet tauene og løftet portene i taljene, og den eneste som visste akkurat hvor mye vann som skulle til.

«Er du sikker på det?» spurte Jo og bet seg i kanten av leppen over denne formasteligheten. «Kan ikke pappa hjelpe deg i stedet?»

Moren til Jo kastet et trett blikk bort på huset, hvor Jos ett år gamle søster Claire lå og sov og faren til Jo puslet med karosseriet av en gammel bil som lå hvelvet ute i ugresset, mens han med jevne mellomrom tok en lang slurk av en flaske han hadde stående ved føttene. «Jeg tror ikke det,» sa hun, stram om munnen. «Gå og slipp mer vann inn i det første bassenget, men hold deg unna demningen.»

Jo gjorde som moren ba om og hentet broren sin, så fulgte hun ham gjennom marsken. Henry gikk etter henne over dikene, sparket i den tørkede sølen med hendene dypt i lommene, muggen over at han var blitt dratt bort fra boken sin. Han så på mens Jo knelte i mudderet ved hovedkanalen. Hun løste slusetauet og prøvde å sveive, men tannhjulene rikket seg ikke. Noe var galt med mekanismen.

«Hjelp meg,» sa hun. «Se om noe har satt seg fast.» Hendene hennes var glatte av svette og sjøvann. Hun fikk ikke et fast nok grep om håndtaket på slusen. Vannet strømmet og presset på mot den andre siden av innretningen som en gjeng fanger oppsatt på frihet.

Jo kikket opp, men broren var borte. Han hadde vandret lenger ned langs kanalen til overløpskanalen, som dannet en barriere mellom det åpne havet og begynnelsen av marsken. Jos mor hadde stadig vekk advart dem mot å leke nær den, for selv om vannet så rolig ut på overflaten, var det lumsk som en draug i dypet, og det kunne suge små barn som dem ned i underverdenen uten så mye som et pust igjen etter seg.

«Henry!» ropte Jo, men han hørte ikke etter. «Ikke gå ned i vannet,» ropte hun, men det var nesten som om han var blitt bedt om å gå rett uti. Det var varmt, og han ville avkjøle seg. Hun så at han bøyde seg, at håret nærmet seg overflaten, og så, akkurat som moren hadde sagt, rykket han plutselig til – Jo kunne ikke se hvorfor fra der hun sto – og forsvant under vann. Hun løp bort til ham og skulle til å stupe uti selv, men så stivnet musklene av frykt og total panikk og limte henne til flekken som en kanin i strålen fra en lyskaster. «Henry!» ropte hun om og om igjen, men det var ikke noe svar. Hun tvang seg til å vasse ut i det frådende vannet for å prøve å redde ham, men var skrekkslagen ved tanken på at hun skulle bli dratt under som Henry. Hvem ville redde dem da? Hun ventet til hun hadde pustet inn og ut ti ganger, men Henry kom ikke opp. Draugen hadde svelget ham hel. Jo sluttet å puste selv, i tvil om hva hun skulle gjøre, før hun endelig kom til sans og samling og løp for å finne moren sin.

Jo skulle aldri glemme uttrykket i Mamas ansikt da hun kom løpende alene inn på kjøkkenet og fortalte hva som hadde skjedd. Hun regnet med et anfall av skrekk, av sinne, kanskje, men da hun hikstet frem historien, la moren bare hendene foran ansiktet og pustet inn i håndflatene, som om hun hele livet hadde ventet på at en så vond nyhet skulle ramme henne, og nå da den hadde gjort det, kunne hun endelig puste ut og gi alt fritt utløp.

Innen foreldrene til Jo fikk trukket Henry opp av vannet, hadde kroppen begynt å svulme opp og var blitt underlig kritthvit – han var allerede mer en skapning av vannet enn av landjorden. Jo stirret mens foreldrene slepte ham opp på tørt land, forferdet over synet av hva saltet gjorde når det gnagde seg inn til knoklene på noen, skrekkslagen over hva hun hadde gjort ved ikke å hoppe etter ham. Moren merket at Jo så på dem, men gjorde ikke noe for å trøste henne på noe vis, så Jo trøstet seg med å klemme lillesøsteren sin i stedet. Hun forsto at det første kapitlet av barndommen nettopp hadde slamret igjen. Claire vred urolig på seg, men Jo holdt henne tett, livredd for at hun kunne løpe ut i vannet slik Henry hadde gjort, for hun visste at om det skjedde, ville det også være Jos feil.

Dagene etter at Henry døde ble enda varmere, med luft så stillestående at den var nesten ond, og saltet la seg i små hauger på overflaten av fordampningsbassengene. Ett for ett tørket bassengene helt inn, og da vinden vendte tilbake og begynte å blåse bort saltet, så Jo og moren hennes at mudderet i bassenget nærmest gravstedet hvor de hadde lagt Henry, var blitt farget blodrødt.

Familien var vant til at bassengene skiftet farge. På slutten av hver sommer, da slammet på bunnen av dammene var på sitt mest mineralrike, blomstret algene fiolett, grønt og rustrødt, så marsken fortonte seg som et lappeteppe. Men ingen av dem hadde noen gang sett noe slikt. «Gode Gud i himmelen,» sa Mama og korset seg ved kanten av bassenget mens hun heiste på Claire på hoften. «Det kommer aldri til å ta slutt.»

«Hva da?» spurte Jo. Det var de første ordene hun hadde uttalt på tre dager, og stemmen hørtes ut som katteklør som skrapte mot treverk.

Moren la en arm om henne og trakk henne tett inntil seg. Siden ulykken og den første avvisningen, hadde moren til Jo brukt ethvert påskudd til å røre ved Jo, og det var både en trøst og en pine for henne. Hun visste at hun aldri kunne ta Henrys plass. «Ikke tenk på det,» sa Mama.

I det fjerne hørte Jo verandadøren slå igjen. Farens lute skygge kom ut av døren. Han valgte å sørge på gamlemåten, gikk kledd i svart, lot være å spise kjøtt, snakket bare når det var nødvendig. Han hadde sluttet med musikk, poker og drikking på Fletcher’s om onsdagskveldene, men han klarte ikke å holde seg unna ginflasken. Faktisk gadd han ikke engang å gjemme den i det ødelagte pianoet i gangen lenger. Han satte den bare fra seg oppå instrumentet, og moren til Jo tillot det.

«Hvor skal Papa hen?» spurte Jo, for hun la merke til at han hadde en koffert i hånden. Han begynte å gå langs den sandete veien mot byen, og silhuetten ble stadig mindre. Moren til Jo trakk en hånd over håret. Hun og Jo og Claire var også kledd i svart, men Mamas sorg var mer subtil enn farens. Hun trengte ikke alle sorgens formaliteter. Det var som om de sugende strømmene langs demningen prøvde å rykke sjelen hennes ut til havets villskap, hvor hun kunne rumle og fråde, om hun bare fikk kommet seg ut dit.

«Det kommer til å bli bare oss jentene fra nå av,» sa hun. «Jeg vet ikke hvorfor jeg trodde det kunne bli annerledes noen gang.» Hun betraktet Jos far idet han forsvant bortover stien, og så gikk hun bort til det røde bassenget og skrapte opp litt salt. «Lukk opp munnen,» sa hun til Jo og la en klype av det bitre saltet på tungen hennes. «Svelg nå.»

Jo gjorde som hun sa, overrasket over at saltet ikke smakte noe annerledes trass i fargen. Livet, lot det til, ville gå videre, som det alltid hadde gjort. Men det var ikke det moren hadde ment å lære henne. Mamma knelte og så Jo inn i øynene. Hun la en ny klype salt i munnen til Jo. «Du må sette føttene i jorden og bli ett med landskapet,» sa hun. «Du er en ekte Gilly. Du og Claire må bære vårt navn heretter. Husk det, Jo. De må vrenge deg for å få tatt saltet ut av deg.»

Jo slikket det siste saltkornet av underleppen og lukket neven om den glatte steinen hun hadde hatt liggende i lommen siden Henry døde. Hun og Henry hadde alltid lekt stein, saks, papir før leggetid, og hun hadde alltid vunnet.

«Papir pakker inn stein!» pleide hun å rope og la håndflaten om knyttneven hans, og Henry kjempet med gråten. Nå hadde visst Jo vunnet igjen, for her var hun med steinen sin, og broren var død. Stein var sterkere enn salt, salt var sterkere enn kjøtt, og kjøtt sank som jern under vann. Det føltes helt forferdelig. Jo slengte steinen i bassenget og så den forsvinne.

«Hva var det?» spurte moren.

«Ingenting,» svarte Jo. Moren til Jo sendte henne et stramt blikk, og så snudde hun for å gå tilbake til huset, som nå var tomt for både broren og faren til Jo.

«Ikke kast ting i saltet som ikke hører hjemme der,» sa hun, «om du ikke er klar for at det verste kan skje.»

«Hva kunne være verre enn at Henry døde?» spurte Jo og tørket seg i øyenkroken.

«Mye,» sa Mama. «Du er bare ikke gammel nok til å gjette det ennå.»

Jo ventet til hun var sikker på at Mama var inne i huset, og så kastet hun enda en småstein i vannet og betraktet den mens den sank ned i det røde slammet, hvor den kunne bli liggende nede i jorden sammen med brorens oppblåste levninger, et tegn på hennes sorg, det eneste hun hadde å gi.

Til Henrys begravelse møtte Prospects kvinner opp i hopetall og fylte kirkebenkene i St. Agnes, så kirken svulmet av de motstridende duftene av lavendelvann og gardeniaparfyme, for ikke å snakke om mengder av hes hvisking.

«Sitt rett i ryggen nå,» ga Mama Jo beskjed om før høytideligheten begynte, og satte Claire bedre til rette på fanget. «Folk ser.» Og snakker, hadde Jo lyst til å legge til, men hun gjorde det ikke.

Det var varmt og klamt i kirkerommet, og Jo var trett. Et sted bak henne surret en flue, og så gikk dobbeltdøren opp med et brak, og Ida Turner, av alle sjeler, Prospects udiskutable førstedame, marsjerte opp midtgangen i den lille kirken, og de små, blanke øynene på revestolaen sto fullkomment til hennes egne. Jo fant en slags bitter trøst i at hun var der. Om noen i Prospect var mer upopulære enn de var, var det Ida. Det var bare det at alle var for redde for Ida til å si det til henne. Hun slepte sin seks år gamle sønn Whit etter håndleddet, og synet av ham minnet Jo på broren sin igjen, selv om håret til Whit var kastanjefarget og øynene var like brune som hennes. Hun prøvde å fange blikket hans, men han stirret ned på de nypussede skoene sine, som om han skammet seg over morens inntreden. Det kom noe over Ida Turner hver gang hun gikk inn i en kirke. Hun ble som et bål noen hadde lagt for mye ved på. Selv fader Flynn, med de vannblå øynene og skjelvne fingrene, unngikk å se direkte på henne.

Men folk i kirken gispet nå. I Prospect var det aldeles usmakelig å gå bort til en sørgende familie før messen var over og de hadde hatt en mulighet til å legge en bunt ville urter ved føttene til den malte Jomfruen. Først da, etter at familiemedlemmene hadde reist seg og gått ned den smale midtgangen, ville sørgeprosesjonen dannes på vei ut døren. Selv Ida burde ha visst bedre.

Det lot ikke til at hun brydde seg om det. Hun rykket av seg kalveskinnshansken, fant noe i lommen og rakte den bare hånden mot Jos mor akkurat idet fader Flynn åpnet døren fra sakristiet. Han så Ida og stivnet. Når hun sto på scenen, ventet til og med Gud. I det svake lyset i kirken skinte håret hennes som på en ond dronning, og Jo kunne se at under alt pudderet var Ida mørklett som en sigøyner. Mot brystbenet hang en enslig perle i et sølvkjede og skar mot en brosje med rubiner, gifteringen med diamant, og gullknuter på størrelse med små dørhammere i ørene.

Jo løftet den urolige lillesøsteren fra fanget til moren. Uten Henry ved siden av seg til å distrahere henne, så hun ting hun aldri hadde lagt merke til før: hvordan morens hake stakk frem når Ida kom nær henne, Idas krokodillemunn, hvordan luften nærmest sprakte mellom de to kvinnene.

Jo tenkte at Ida kanskje ville trykke Mamas hånd, men Ida lente seg bort til henne i stedet og grep om hakespissen med de rødlakkerte neglene, vendte Jos ansikt opp så hun kunne få sett bedre på det. Jo skvatt og lot armene falle, og Claire smatt ut av fanget hennes og bort til moren, hvor hun stakk en finger i munnen og klynket.

Ida lente seg så dypt inn mot henne at Jo kunne se de enkelte hårene i de falske øyevippene sitre. Hun så Ida slikke seg på leppene, som om hun nøt noe deilig på et cocktailparty. Hun så ut som en kvinne som alt var polert på, men da hun snakket, skranglet stemmen som et suppebein i gryta. «Det skulle vært deg i den veita,» sa hun, lavt og hardt.

Jo krympet seg og skrapte opp kinnet på en av Idas negler idet moren kastet seg fremover. Hun ville ikke la Ida få ordet, i hvert fall ikke det siste. «Husk, Ida,» spyttet hun, «at salt er himmelens essens og sjelens mål. Selv din.» Hun så ut som om hun lurte på hvilken av Idas blodårer hun skulle rive opp først.

Jo lurte på hva moren mente med det, men hun våget ikke å spørre. Og dessuten var Mama full av ordspråk. De var like forslitte og velkjente for Jo som nikkersen hun brukte til arbeidet.

Ida ble en tanke blekere under sminken. «Hvis jeg ville, kunne jeg ta alt det du kaller ditt, Sarah Gilly, og gjøre det til mitt nå i dag. Det vet vi begge to.» Munnen hennes hang åpen et øyeblikk til, som om hun ikke var helt ferdig, men så lukket hun kjeven likevel, spant rundt på den ene hælen og dyttet Whit nedover midtgangen igjen mot kirkens dobbeltdør. Han snudde seg ulykkelig for å kaste et blikk på Jo, og blikket hans møtte hennes i en taus beklagelse.

Hun grøsset og grep etter morens sprukne hånd. «Kunne hun virkelig gjøre det?» hvisket hun. «Kunne hun virkelig ta alt det som er vårt?»

Morens svarte skjerf hadde glidd av og blottet det røde håret, en brann som raste over hodeskallen. Hun snurpet munnen sammen. «Ikke vær tåpelig. Jeg ville ofret begge armene mine før jeg ville gi Ida Turner en centimeter av noe som helst. Reis deg nå. Messen skal til å begynne.» Heldigvis begynte fader Flynn akkurat da å bevege seg mot alteret med flagrende prestekjoleermer og hendene foldet som om ingenting utenom det vanlige akkurat hadde skjedd.

Etter gudstjenesten, etter at den siste konen i Prospect endelig hadde hilst med et kjølig blikk og en enda kjøligere hånd, etter at fader Flynn hadde velsignet dem og fremført sine egne kondolanser, spilte Jo konfrontasjonen i reprise i hodet mens de tilbakela den siste strekningen av den sandete veien mot våningshuset, fremdeles opprørt over raseriet i Ida Turners blikk. De rike Turnerne kunne ikke utstå Gillyene som var bundet til saltmarsken – alle visste det – men Jo følte fremdeles at det var noe som unnslapp henne, en liten detalj som plaget henne som en vag sky av knott. Hun så for seg Idas smykker, overveldende som en rustning, og det lille merket av utgnidd leppestift som lå som en fjær i den ene munnviken.

Det skulle ha vært deg i den veita. Det var en fryktelig ting å si til et barn, men underlig også, tenkte Jo, for om Ida hadde ment å true Mama, hvorfor hadde hun stirret rett på Jo da hun gjorde det. Hun slepte føttene i den sandete jorden, fant trøst i den stillestående luften og de velkjente luktene som svermet rundt henne. Kanskje Ida hadde hatt litt rett. Jo var i live, og broren hennes var ikke det. Det kunne så visst ha vært henne som ble sittende fast i veita, og kanskje det burde ha vært det. Jo visste ikke lenger. Når det kom til familien hennes og Salt Creek Farm, hadde til og med hun problemer med å se hvor ting sluttet og hvor de begynte, og til hennes store frustrasjon ble ikke den linjen noe klarere med årene.