Jeanette Semb

1

Skjærgårdsliv

Strandhotellet

Jeanette Semb

1

Skjærgårdsliv

Strandhotellet

Kjære leser

Det sies at Drøbak er byen der solen aldri går ned. Jeg fant i hvert fall mitt paradis da jeg flyttet hit i 1997. Her kan man sitte ved fjorden, se på båtene som tøffer forbi og solen som speiler seg i den glitrende vannflaten. Det finnes en park i denne byen som heter Badeparken, som snor seg langs fjorden, fra øst til vest. På disse stiene har folk gått i hundrevis av år, og på bergene ovenfor fjorden har det til alle tider sittet mennesker og sett utover sjøen.

Drøbak både var og er en bade- og kunstnerby. Hit strømmet det folk som ville ut av hovedstaden om sommeren. Fullastede dampbåter la til i Drøbak med velstående feriegjester fra Kristiania. I 1902 åpnet Drøbaks Varmbad, med medisinske behandlinger og annen avansert luksus.

Historie har alltid fascinert meg, og det var det faget, etter norsk, jeg likte best på skolen. Historien om Josefine og de andre i Skjærgårdsliv er min egen. Jeg har også tatt meg visse kunstneriske friheter. Drøbak Strandhotell finnes blant annet ikke i virkeligheten. Hotellet har fått plass i Badeparken, oppe i skråningen og med vid utsikt over fjorden og mot Oscarsborg. Jeg har også døpt om Niels Carlsens gate til Strandgata. Niels Carlsen var en rik seilskutereder som levde på 1700-tallet, og sammen med familien sin forærte han Drøbak den vakre kirken som ligger ved siden av Badeparken nede i sentrum av byen.

Jeg håper Skjærgårdsliv vil gi deg like mye glede og underholdning som det var for meg å skrive den. Jeg ønsker deg en hyggelig lesning!

Beste hilsen fra Jeanette

Personer i Skjærgårdsliv

Strandgata 4
Josefine Vik
Martine Vik | hennes yngre søster
Tulla Eriksen | deres tante
Aksel | lett tilbakestående unggutt som tanten har tatt hånd om
Strandhotellet
Emma Strand
Viktoria Strand | tvillingsøsteren
Kristian Strand | deres eldre bror
Ada Strand | deres mor
Anton Strand | deres far
Georg Strand | deres farfar
Olga | hotellets kokke
Strandgata 2
Anna Halvorsen
Brage Halvorsen | hennes eldre bror
Jenny Halvorsen | hennes yngre søster
Liv Halvorsen | deres mor
Rolf Halvorsen | deres far
Elise | Annas datter
Lensmannsgården
Knut Jeger | byens lensmann
Dagny Jeger | hans kone
Gøran Jeger | deres sønn
Oda Jeger | deres datter
Andre
Signe Vik | Josefine og Martines avdøde mor
Gunnar Vik | Josefine og Martines avdøde far
Jørgen Solvik | kremmer
Peder Mørk | fyllik

Prolog

Drøbak Strandhotell, 1899

Tvillingsøsteren snudde ryggen til Emma og begynte å telle: – Én, to, tre, fire …

Åtte år gamle Emma heiste på kjolen og løp på lette ben opp trappen. Den røde plysjen gjorde trinnene lydløse, og lyden av søsterens stemme bar hele veien opp.

– Tjue, tjueen, tjueto, tjuetre …

Emma ble stående på det øverste trappetrinnet, usikker på om hun skulle gå til høyre eller til venstre. Til venstre lå gangen, med alle rommene fra 1 til 50. Til høyre lå bestefarens leilighet.

Hun kunne løpe inn til bestefaren og gjemme seg hos ham, men kjente hun søsteren rett, var det nok der hun kom til å lete først. Derfor tok Emma til venstre i stedet. Gjennom den lange gangen med dører på hver side løp hun, helt til hun måtte stoppe for å trekke pusten.

Emma svelget og så på det blanke messingskiltet med tallet 11 på. Hun husket så inderlig vel hva Olga hadde fortalt kvelden før, da hun og Viktoria skulle legge seg. Historiene ble så levende når Olga fortalte, og sagnet om kvinnen som skulle ha bodd på rom 11 en gang for lenge siden, og som forsvant sporløst, hadde gjort at Emma lå våken lenge etterpå og ikke fikk sove. Det ble sagt at kvinnene som gikk inn på rom 11, aldri kom ut igjen …

Likevel, til tross for den indre stemmen som sa henne at hun ikke burde gå inn, la Emma hånden på dørklinken akkurat idet hun hørte Viktoria rope: – Hundre! Den som ikke har gjemt seg nå, får stå!

Emma trykket ned dørhåndtaket og ble overrasket over at døren ikke var låst. Hun var snar om å smette inn. Så lukket hun døren så stille hun kunne bak seg og ble stående og se seg rundt.

Rom 11 så ikke særlig annerledes ut enn de andre rommene på hotellet. Gulvet var dekket av rød plysj. Dobbeltsengen var av smijern og pent redd opp med blomstrete dynetrekk og et sengeteppe som lå halvveis over. Det så ut som om det nettopp var noen som hadde ligget der, tenkte Emma.

Ved siden av sengen sto to nattbord med hver sin lille lampe på, og borte ved vinduet var det plassert to rokokkostoler med et bord mellom seg. Der kunne hotellgjestene sitte og nyte utsikten over fjorden, sundet mellom Drøbak og Hurumlandet, og bortover til Oscarsborg.

Emma for sammen da hun plutselig hørte lyder fra badet.

Hun visste at hun gjorde noe som var forbudt. Visste godt at hun ikke hadde lov til å være her. Hun og Viktoria hadde fått streng beskjed om ikke å gå inn på noen av rommene. Likevel hendte det at trangen til spenning ble for stor, og at de grep den store nøkkelen som hang på knaggen bak resepsjonen, listet seg opp trappen, ute av syne for resepsjonisten, og gikk på oppdagelsesferd fra rom til rom. Nøkkelen passet til alle sammen, bortsett fra rom 11 …

Hvorfor døren til rommet nå hadde vært åpen, visste hun ikke.

Emma så fra døren bak seg til den åpne balkongdøren. Denne gangen skulle Viktoria få bruke tid på å finne henne, det hadde hun bestemt seg for. Med hamrende hjerte, spent fordi hun gjorde noe ulovlig, smatt Emma ut på balkongen, der hun ble stående med ryggen mot veggen.

Solen sto høyt på himmelen, og det var ikke en sky å se noe sted. Langt der nede kunne hun se Caroline på vei over fjorden i båten sin. Emma ble stående og se på den eldre kvinnens rolige åretak. Jevnt og trutt tempo. Hun hadde selv blitt fraktet over fjorden til Sætre en gang, da hun var med bestefaren for å besøke en dame han kjente, en med rødt, flammende hår og grønne øyne.

Igjen for Emma sammen, idet hun hørte en mannsstemme. Den lød høy og truende.

Emma snudde hodet forsiktig og kikket inn. Hun så en mann og en kvinne på vei ut fra badet. Hun forsto at de kranglet. Stemmene var høye og sinte, men mannens stemme overdøvet kvinnens.

Emma kjente med det samme et fryktelig ubehag. Som om hun allerede da visste hva som var i ferd med å skje. Og plutselig husket hun Olgas lave stemme kvelden i forveien, da hun fortalte om sagnet på rom 11 og den mystiske kvinnen som gikk igjen.

Emma svelget og kikket med store øyne på mannen der inne, som gestikulerte med sinte bevegelser, før han gikk bort til skrivebordet.

Han virket da levende nok. Det samme gjorde kvinnen.

Mannen grep tak i en brevåpner, og før Emma fikk sukk for seg, hadde han stukket den hardt inn i brystet på kvinnen.

Emma sto som forstenet. Da kvinnen sank livløs sammen på gulvet, var det med nød og neppe at hun klarte å holde tilbake et skrik. Emma kjente hvordan hjertet dunket hardt og vondt i brystet da hun så blodet som farget kvinnens bluse rød.

Plutselig slapp mannen brevåpneren, som om han skulle ha brent seg. Deretter snudde han seg og så seg rundt i rommet. Blikket hans streifet balkongen, men hun så at han var blendet av sollyset. Han kunne ikke se henne.

Men Emma kunne se ham, og da hun stirret inn i ansiktet hans, gispet hun av ren forferdelse. Skrekkslagen så hun mannen forsvinne ut døren. Kvinnen ble liggende igjen i en blodpøl midt på gulvet. Emma åpnet munnen for å skrike, men fikk ikke frem et eneste ord.

Så ble det stummende mørkt.

1

Drøbak, mai 1909

– Tror du tante Tulla blir glad for å se oss? Martine så bort på Josefine da karjolen svingte av mot Drøbak. De hadde sittet tause det meste av veien fra Kristiania, begge fylt av et høytidelig alvor.

– Hun blir sikkert glad for å se oss igjen, selv om hun nok skulle ønske at omstendighetene var annerledes, sa Josefine og så på den to år yngre søsteren.

– Men tenk om hun ikke liker oss og sender oss på barnehjem? Å, Josefine, det ville vært grusomt!

Martine hikstet, og Josefine skyndte seg å legge armen sin om henne. Hun kjente hvordan de spinkle skuldrene skalv, og forsøkte å finne de rette ordene som kunne virke lindrende.

– Det går nok bra, skal du se. Tante Tulla er snill, hun vil ta vare på oss. Det er ingen grunn til å tro noe annet.

Martine tørket bort en tåre og forsøkte å være tapper, men Josefine forsto hvor vanskelig hun hadde det. Hun var minst like spent som den snart seksten år gamle søsteren. Det var lenge siden hun hadde møtt tante Tulla, ikke siden morens begravelse for ti år siden, da Tulla dukket opp i sine fargesprakende gevanter, mens alle andre var kledd i sort. Hun kunne ennå se for seg de sjokkerte blikkene til de tilstedeværende. Til og med presten hadde mistet munn og mæle et øyeblikk.

En eldre kvinne med en kurv full av blomster skjenet plutselig ut i veien, og kuskedrengen måtte dra alt han kunne i tøylene på hesten for ikke å kjøre på henne.

– Du må se deg for! ropte han og hyttet med neven, men hun svarte ikke. – Snakk om å være både døv og blind, mumlet kuskedrengen surt, før han satte hesten i trav igjen.

– Jeg savner far, sa Martine og trakk pusten. – Det er vondt at han også måtte dø.

– Jeg savner ham, jeg også, sa Josefine. Hun kunne ennå kjenne den grusomme følelsen da presten kom på døren og fortalte at båten til vadlaget som faren var med i, hadde kantret i stormen. Faren ble funnet kun få meter fra land. De andre tre hadde greid seg.

Karjolen humpet videre på den smale grusveien. Forbi langstrakte, grønne jorder og gule kornåkre. Forbi en rød liten stue, der en eldre kvinne hengte opp klesvasken sin og kikket bekymret opp mot himmelen. Hun håpet nok at den mørke skyen i horisonten ville bli blåst bort av den friske brisen, og at det ikke ville begynne å regne på klærne hun hengte ut til tørk. Men det så dårlig ut.

De kjørte forbi flere staselige gårder, før det flate landskapet ble erstattet av et mer kupert terreng.

– Vet du hvorfor denne byen heter Drøbak? spurte Josefine.

– Nei, svarte Martine.

– Det er fordi det er så drøye bakker her. Det fortalte far meg en gang. Selv kom han jo fra det flate landskapet i Ås, nabobygda, men han ble begeistret for både mor og bakkene. Josefine smilte.

– Mon tro hvorfor de bosatte seg i Kristiania?

– Jeg vet ikke. Kanskje de trodde de skulle få bedre levekår der?

På toppen av Buggebakken ble hesten stående og pruste tungt, som om den grudde seg til å ta fatt på den bratte nedstigningen.

– Jeg akte nedover denne bakken en gang. Jeg husker at tante Tulla sto nederst for å passe på at det ikke kom noen jeg kunne kjøre på. Mor var ikke særlig blid etterpå. Hun mente at bakken var altfor bratt og glatt til å kjøre med kjelke i.

– Jeg visste ikke at du hadde vært hos tante Tulla før? Det har du ikke sagt. Martine snudde seg og så storøyd på henne.

– Jo, men det var bare den ene gangen. Det var mens mor levde. Jeg var syv år, tror jeg, og det var ikke så lenge etter det hun døde.

– Jeg vet ikke hva som er verst, jeg. Å bli tråkket i hjel av en hest, eller få sitt endelikt på havet.

– Nei, sukket Josefine. – Ingen av delene. Jeg forsøker å ikke tenke på det, for når tankene kommer, er det som om det stikker i brystet. Etter at mor døde, husker jeg far forklarte sorgen med at det satt en trekant med spisse kanter i brystet, og at den etter hvert ville bli slipt ned slik at det ikke gjorde så vondt lenger.

Martine pirket borti en flekk på skjørtet sitt.

– Jeg husker nesten ikke mor, så det er vel heller det at jeg sørger over at jeg ikke har en mor. Men trekanten i hjertet kjenner jeg, det er slik jeg føler det nå som far er død, sa Martine med lav stemme.

Josefine la hånden sin over Martines og ga den en liten klem. Litt senere svingte de inn i Wienerbrødskjæringa, der kuskedrengen atter måtte få hesten til å stoppe. Denne gangen for en ung gutt som kom løpende ut i veien. Han kom fra balløkka, der en del unge gutter hadde samlet seg. Kuskedrengen hyttet med neven og ytret noen ukvemsord, og gutten sendte ham et unnskyldende blikk før han så på Martine.

– Han ser på deg, smilte Josefine og dultet borti søsteren. – Mon tro om det finnes noen staute gutter i Drøbak, fortsatte hun, i håp om å få Martine over på andre tanker.

– En rik kremmersønn, kanskje, sa Martine og kikket stjålent bort på gutten som var på vei til balløkka igjen. – Jeg vil ikke være fattig resten av mitt liv. Jeg vil ha fine kjoler, gå på ball og slippe å måtte slite for å få endene til å møtes.

– Jeg er sikker på at du kan få hvem du vil når den tiden kommer, sa Josefine.

– Jeg håper du har rett, sa Martine med et smil.

– Hvor var det dere skulle? Kuskedrengen snudde på hodet og så på Josefine.

– Strandgata 4, sa Josefine.

– Det er jo ved siden av hotellet, det, sa kuskedrengen surt. – Kunne du ikke bare sagt det med en gang? Da hadde jeg valgt en annen vei.

– Munter kar, mumlet Martine.

– Blid som bare det, hvisket Josefine tilbake.

Da karjolen svingte forbi en staselig kirke med et langt spir som strakte seg mot himmelen, kjente Josefine den første regndråpen. Kuskedrengen satte opp farten, og like etter stoppet han utenfor en sort smijernsport med et stort, grått messingskilt på. Over gjerdet hang det hvite rosebusker som vinden så smått hadde begynt å leke med.

– Var det hit dere skulle?

Josefine så på messingskiltet og leste høyt: – Tulla Eriksen. Så snudde hun seg og så på Martine. – Vi er fremme!

Kuskedrengen hoppet ned på gaten og hjalp søstrene ned etter tur. Deretter løftet han ut den brune, slitte kofferten som rommet alle deres eiendeler, før han tok plass i vognen igjen.

– Det blir to kroner. Han strakte ut en skitten hånd.

Josefine tok opp portemoneen sin og telte myntene. To kroner, det var omtrent alt de hadde.

Kuskedrengen så fra myntene og ned på Josefine, før han lukket hånden igjen. Han forsto vel at det ikke var mer å hente. Så satte han hesten i trav og var borte før søstrene fikk sukk for seg.

Det skrek i hengslene da Josefine lukket smijernsporten bak dem. De ble stående på steinhellene og se på den hvite sveitservillaen med de sorte taksteinene.

Sakte gikk de bortover steinhellene, til de kom til trappen. Josefine kjente hvordan hjertet banket i brystet, da hun med smal hånd rørte ved dørhammeren.

Tenk om Martine hadde rett, tenk om Tulla ikke var glad for å se dem igjen i det hele tatt? Det var sikkert ikke enkelt å skulle ta hånd om to foreldreløse piker …

Engstelsen viste seg å være ubegrunnet. Da tante Tulla åpnet døren, var hun minst like hjertelig som Josefine husket henne.

– Kom inn, barn, sa hun med et bredt smil. – Kom inn før dere blir våte. Det er jammen bra dere kom nå, det ser ut som himmelen er i ferd med å revne. Som om Gud skal kaste sin vrede over oss en vårdag som denne.

Tulla lo, og Josefine og søsteren smatt raskt innenfor. Da Tulla lukket døren bak dem, hørtes et forferdelig bulder fra himmelen, før regnet begynte å tromme mot rutene.

– Det var nære på, sa Tulla og lukket vinduet ut mot gaten. – Jeg vil nødig at dere skal pådra dere forkjølelse som det første som skjer når dere kommer til meg.

Tulla ristet på hodet slik at de røde krøllene danset. Deretter grep hun kofferten deres og satte den på gulvet.

– Nå vil jeg hilse ordentlig på dere. Tulla åpnet armene og omfavnet først Josefine. Deretter holdt hun henne litt ut fra seg slik at hun fikk studert henne skikkelig.

– Så stor du har blitt, Josefine. Og så vakker! Du ligner din mor på en prikk slik hun så ut da hun var på din alder. Med de samme krøllene, om enn ikke så mørke. Få se på deg … Tulla løftet haken hennes. – Samme øyenfarge også. Du er din mor opp av dage, vet du det?

– Nei …, sa Josefine, litt usikker. Hun hadde bare vage minner av moren, men syntes å huske at hun var noe av det peneste hun hadde sett. Tulla kunne umulig mene at hun var like pen som moren?

Så var det Martines tur, og søsteren fikk samme behandling. Først en varm velkomstklem, før Tulla studerte også henne inngående.

– Like vakker som din søster, men mer lik din far. Du har hans trekk, hans øyne, men slettes ikke hans hår.

Tulla lo og dro Martine mykt i den tykke fletten. – Han hadde ikke mange hårstråene på hodet, stakkar.

Josefine og Martine så på hverandre, sjokkerte over at hun snakket slik om deres avdøde far. Men hun mente nok ikke noe vondt med det. Hun var bare en smule rar, den tanten deres. Hun var fargerikt kledd. Den lilla kjolen hennes sto i sterk kontrast til det røde håret, som krøllet seg over blusekragen. Josefine gjettet at hun ikke var av dem som brydde seg med å sette det opp, men heller likte at det var rufset. Tantens varme og gode humør fikk dem til å føle seg velkomne, og noe falt på plass inni Josefine.

Hun hadde følt seg utrygg siden faren døde, engstelig for hva som ville skje med henne og søsteren. Det hadde en stund vært snakk om å bli med farens søster til hennes familie på Hadeland. Det ville vært det verste som kunne skje. Josefine likte ingen i den familien, de var iskalde, og barna deres virket redde og forsagte. Det ville blitt et sant mareritt å skulle bo der.

– Kom, så skal jeg vise dere rundt, sa Tulla og dro dem med seg innover i huset. – Dere kan pakke ut senere.

Josefine skulle til å si at det var ingen fare, utpakkingen ville være unnagjort i en fei. Den vemmelige søsteren til faren hadde nemlig bare pakket ned tre kjoler, noen underklær, strømper og to sjal. Og det var det.

– Resten forsørger den skrullete tante Tulla dere med, hadde hun sagt med sur stemme.

Josefine mistenkte at tanten hadde tatt de resterende klærne deres for å kle opp sine egne døtre.

Søstrene Vik fulgte etter Tulla gjennom huset. Det sa svusj svusj i kjolen, der hun gikk fra rom til rom og viste frem hjemmet sitt. Det var et hyggelig hus, bygget i to etasjer. Altfor stort for bare én, tenkte Josefine da de til slutt gikk inn i den hyggelige stuen. En ung mann satt ved et bord ved et av de store vinduene som vendte ut mot parken og fjorden nedenfor. Han satt bøyd over noe, og så ikke opp til tross for at Tulla kremtet for å påkalle oppmerksomheten hans.

Josefine og Martine så på hverandre. Hadde Tulla en sønn? Det visste de ikke.

Da Tulla hadde kremtet for tredje gang, så endelig mannen opp. Ansiktet hans sprakk opp i et stort smil, og han løftet den ene hånden i en entusiastisk hilsen. Så var det som om interessen for dem brått sluknet, og han bøyde seg over det han holdt på med og gikk konsentrert inn for oppgaven igjen.

Det slo Josefine at han nok ikke var som alle andre.

– Aksel bor hos meg. Han er sønnen til … Vel, det er ikke så viktig hvem han er sønnen til. Det viktigste er at han og jeg har det hyggelig sammen. Aksel er flink til å spikke trefigurer, og samlingen hans begynner å bli stor nå.

Tulla sa det med stolthet i stemmen, som om det var hennes barn det var snakk om.

Josefine gikk bort til bordet. – Jeg ser det, sa hun og tok opp den ene trefiguren, som skulle forestille en gammel mann med stokk. Den var spikket med flid og presisjon. – Den er virkelig fin!

Aksel så opp og smilte stolt. – Syns du?

– Ja. Du er flink. Kanskje du kan lære meg å spikke også?

– Det er ikke så vanskelig som det ser ut som, sa Aksel og gliste over hele ansiktet.

– Man gjør bare slik. Han spikket i vei, og Josefine beundret ferdighetene hans.

Martine holdt seg i bakgrunnen, mer reservert overfor denne mannen enn Josefine var.

Josefine la ned trefiguren og gikk bort til vinduene. Mellom florlette gardiner kunne hun skimte en vakker hage, rikt besatt med blomster i alle slags farger. De to store plommetrærne var i full blomstring, og mellom dem kunne hun skimte fjorden.

– Er det hotellet? spurte Josefine og pekte. Hun hadde snudd seg og fått øye på den store, hvite bygningen som lå så majestetisk til, og med en hage som strakte seg nesten hele veien ned til fjorden.

– Ja, det er hotellet, sa tante Tulla. Idet hun sa det, kunne Josefine ane et ørlite sukk.

– Så vakkert det er, sa Martine med beundring i stemmen. – Se på de søylene … Og utskjæringene øverst ved mønet. Og de to balkongene. Hotellrommene er sikkert også vakre. Man føler seg sikkert som en dronning når man bor der.

– Det spøker der, kom det plutselig fra Aksel. – Det er en kvinne som går igjen, fortsatte han og så alvorlig bort på dem.

– Spøker?

– Ja, en gang ble en kvinne drept på rom 11. Hun har aldri fått ro.

Josefine følte et gufs nedover ryggraden, og plutselig kjente hun Martines hånd i sin.

– Rolig nå, Aksel, sa Tulla og forsøkte å le det bort. – Ikke skrem jentene med slike historier. Jeg vil gjerne beholde dem her hos meg. Så la hun armene sine om dem og styrte dem vennlig, men bestemt bort fra vinduene.

Aksel ristet på hodet. – Det er sannheten.

– Ja da, sannhet kan være så mangt, sa Tulla. – Men sannheten nå er at jentene sikkert er skrubbsultne. Jeg har kjøttpudding og ertestuing i kjøkkenet. Bare gi meg et lite øyeblikk, så skal jeg varme det opp. Jeg har allerede fyrt i ovnen.

Tulla overlot jentene til Aksel. Josefine ønsket å spørre ham ut om dette gjenferdet på hotellet, men Aksel var igjen fullstendig oppslukt av spikkingen.