Eoin Colfer

Artemis Fowl

Artemis Fowl Og den siste vokter

Eoin Colfer

Artemis Fowl

Artemis Fowl Og den siste vokter

Til alle Fowl-fans som har tatt reisen til De Lavere Elementer sammen med meg. Takk.

PROLOG
ÉRIÚ, NÅ

Berserkene lå ordnet i spiral under runesteinen og snodde seg nedover og nedover i jorden – med støvlene ut og hodet inn slik fortryllelsen krevde. Skjønt etter ti tusen år under jorden hadde de ingen fysiske støvler eller hoder. Det eneste som fantes der, var plasmaen fra den svarte magien som holdt bevisstheten deres intakt, og selv den var i ferd med å løse seg opp. Den fordervet landskapet, fikk merkelige plantesorter til å dukke opp og infiserte dyrene med uvanlig aggresjon. Om kanskje ti–tolv fullmåner ville berserkene være fullstendig borte og deres siste gnist av kraft strømme ut i jorden.

Vi er ikke forsvunnet alle sammen ennå, tenkte Oro av danuene, berserkenes kaptein. Vi er klare til å gripe vårt store øyeblikk når det kommer, og til å så kaos blant menneskene.

Han sendte tanken inn i spiralen og følte stolthet da han kjente sine gjenværende krigere dele den samme overbevisningen.

Viljen deres er like skarp som sverdene deres en gang var, tenkte han. Selv om vi er døde og begravet, brenner den blodige besluttsomhetens gnist klart og sterkt i våre sjeler.

Det var hatet mot menneskeheten som holdt gnisten levende – det og den svarte magien til heksemesteren Bruin Fadda. Mer enn halvparten av krigerkompaniet deres hadde allerede utåndet og blitt dratt over i det hinsidige, men det var ennå hundre stykker igjen som kunne fullføre sine plikter hvis de ble bedt om det.

Husk ordrene deres, hadde alveheksemesteren sagt til dem for så mange århundrer siden samtidig som jorden falt ned på kroppene deres. Husk dem som har dødd og menneskene som drepte dem.

Og Oro husket og kom alltid til å gjøre det. Akkurat slik han aldri kunne glemme følelsen av steiner og jord som drysset ned på hans døende hud.

Vi skal huske, tenkte han og sendte tanken inn i spiralen. Huske og vende tilbake.

Tanken svevde ned, så kom den opp igjen fra de døde krigerne, som var ivrige etter å bli sluppet fri fra graven og se solen atter en gang.

KAPITTEL 1:
EN KOMPLEKS SITUASJON

FRA SAKSPAPIRENE TIL DOKTOR S. JERBAL ARGON, PSYKO-BRORSKAPET

1. Artemis Fowl, en gang selverklært ung kriminell mesterhjerne, foretrekker nå betegnelsen ungdomsgeni. Han har visstnok forandret seg. (Personlig kommentar: Host, kremt.)

2. Det siste halvåret har Artemis fått ukentlige terapitimer ved min klinikk i Paradisby i et forsøk på å få bukt med et alvorlig tilfelle av Atlantiskomplekset, en psykisk lidelse han pådro seg som et resultat av å ha blandet seg borti underjordisk magi. (Det er til pass for ham, den dumme gjørmegutten.)

3. Huske å sende hårreisende regning til De Lavere Elementers Politistyrke.

4. Artemis later til å være kurert, og det på rekordtid. Er dette sannsynlig? Eller i det hele tatt mulig?

5. Diskutere relativitetsteorien min med Artemis. Kan bidra til et svært interessant kapittel i v-boken min: Mer ful enn Fowl: Å vite bedre enn bedreviteren. (Forlagene elsker tittelen: Klirr klirr i kassa.)

6. Bestille mer smertestillende til den fordømte hoften min.

7. Friskmelde Artemis. Siste time i dag.

DOKTOR ARGONS KONTOR, PARADISBY, DE LAVERE ELEMENTER

Artemis Fowl begynte å bli utålmodig. Doktor Argon var sen. Denne siste timen var akkurat like unødvendig som de siste seks–sju hadde vært. Han var jo fullstendig kurert, for svingende, og det hadde han vært siden uke atten. Hans formidable intellekt hadde fremskyndet prosessen, og han burde ikke behøve å sitte her og tvinne tommeltotter på befaling fra en psykiatergnom.

Først skrittet Artemis frem og tilbake på kontoret og nektet å la seg berolige av vannveggen med de svakt pulserende stemningslysene, så satte han seg et minutt i oksygenbåsen. Han merket at den roet ham ned litt vel mye.

Oksygenbås minsann, tenkte han og skyndte seg ut av det lille rommet med glassvegger.

Til slutt kom det en susende lyd fra døren, som gled til side på skinner og slapp doktor S. Jerbal Argon inn på hans eget kontor. Den lille, tette gnomen haltet rett bort til stolen sin. Han slapp seg ned i omfavnelsen som de mange putene ga, og trykket på instrumentpanelet på armlenet til gel-sekken under høyre hofte glødet svakt.

«Aaaah,» sukket han. «Hoften min tar livet av meg. Ingenting hjelper, absolutt ingenting. Folk tror de vet hva smerte er, men de aner ikke.»

«Du er sen,» bemerket Artemis på flytende gnomisk. Stemmen var blottet for medfølelse.

Argon sukket salig igjen da den oppvarmede stolputen begynte å bearbeide hoften hans. «Alltid hastverk, hva, gjørmegutt? Hvorfor tok du deg ikke en blås med oksygen eller mediterte litt ved vannveggen? Hei-hei-munkene sverger til de vannveggene.»

«Jeg er ikke en av feenes prester, doktor. Hva Hei-hei-munker gjør etter første gongongslag interesserer meg lite. Kan vi fortsette med min rehabilitering? Eller foretrekker du å kaste bort mer av tiden min?»

Argon prustet snurt, så bøyde han kroppen forover og åpnet en mappe av sim-papir på skrivebordet. «Hvordan kan det ha seg at jo mer mentalt frisk du blir, desto mer ufordragelig blir du?»

Artemis la det ene beinet over det andre, og for første gang var kroppsspråket hans avslappet. «Så mye undertrykt sinne du har, doktor. Hvor kommer det fra, alt sammen?»

«La oss holde oss til ditt temperament, eller hva, Artemis?» Argon snappet til seg en bunke kort fra mappen. «Jeg skal vise deg noen blekkflekker, og så forteller du meg hvilke assosiasjoner figurene gir deg.»

Artemis’ stønn var teatralsk og kom som forventet. «Blekkflekker. Vær så snill. Mitt liv er betydelig kortere enn ditt, doktor. Jeg foretrekker å ikke kaste bort verdifull tid på ubrukelige pseudo-tester. Vi kan like gjerne lese teblader eller spå fremtiden i kalkuninnvoller.»

«Blekkflekker gir en pålitelig indikasjon på mental helse,» innvendte Argon. «Velprøvd og testet.»

«Testet av psykiatere for psykiatere,» fnøs Artemis.

Argon klasket et kort på bordet. «Hva ser du i denne blekkflekken?»

«Jeg ser en blekkflekk,» sa Artemis.

«Ja, men hvilke assosiasjoner gir blekkflekken deg?»

Artemis gliste selvtilfreds på en ekstremt irriterende måte. «Jeg ser kort fem hundre og trettifire.»

«Unnskyld?»

«Kort fem hundre og trettifire,» gjentok Artemis. «Av en serie på seks hundre standard blekkflekk-kort. Jeg har lært meg dem utenat i løpet av timene våre. Du stokker dem ikke engang.»

Argon sjekket nummeret på baksiden av kortet: 534. Selvsagt.

«Å vite nummeret er ikke noe svar på spørsmålet. Hva ser du?»

Artemis lot underleppen dirre. «Jeg ser en bloddryppende øks. Og et skremt barn og en alv kledd i et trollskinn.»

«Virkelig?» Nå ble Argon interessert.

«Nei. Egentlig ikke. Jeg ser en trygg bygning, kanskje en families hjem, med fire vinduer. Et trofast kjæledyr og en sti som fører bort fra døren og inn i det fjerne. Hvis du slår opp i håndboken din, tror jeg du vil se at disse svarene faller innenfor sunne parametre.»

Argon behøvde ikke å slå opp. Gjørmegutten hadde rett, som vanlig. Kanskje han kunne overraske Artemis med sin nye teori. Den var ikke en del av programmet, men kanskje den kunne skaffe ham litt respekt.

«Har du hørt om relativitetsteorien?»

Artemis blunket. «Er det en spøk? Jeg har reist gjennom tiden, doktor. Jeg tror jeg vet litt om relativitet.»

«Nei. Ikke den teorien. Min relativitetsteori sier at alt som er magisk, er beslektet og påvirket av eldgammel trolldom eller magiske sentra.»

Artemis gned seg over haken. «Interessant. Men jeg tror du vil oppdage at ditt postulat heller bør kalles relaterthetsteorien.»

«Ja, ja,» sa Argon og viftet bort innvendingen. «Jeg har gjort noen undersøkelser, og det viser seg at Fowl-familien periodevis har vært en plage for de underjordiske i tusenvis av år. Flere titall av dine forfedre har prøvd å få tak i krukken med gull, men du er den eneste som har klart det.»

Artemis rettet seg opp; dette var interessant. «Og dette har jeg aldri vært klar over fordi dere utførte hukommelsessletting på forfedrene mine.»

«Nettopp,» sa Argon, henrykt over å ha Artemis’ fulle oppmerksomhet. «Da din egen far var gutt, klarte han faktisk å svinebinde en dverg som ble trukket til eiendommen. Jeg kan forestille meg at han fortsatt drømmer om det øyeblikket.»

«Bra for ham.» Artemis ble slått av en tanke. «Hvorfor ble dvergen trukket til eiendommen vår?»

«Fordi restmagien der er så stor at den ikke er målbar engang. Noe skjedde på Fowl-eiendommen en gang. Noe enormt, magisk sett.»

«Og denne kraften som henger igjen der, planter tanker i hodet på oss og driver Fowl-familien til å tro på magi,» sa Artemis lavt, nesten for seg selv.

«Nettopp. Det blir som med øglingen og egget. Tenkte du på magi, og så fant du magi? Eller var det magien som fikk deg til å tenke på å lete etter magi?»

Artemis gjorde noen notater på smarttelefonen sin. «Og denne enorme magiske hendelsen, kan du være mer spesifikk?»

Argon trakk på skuldrene. «Opptegnelsene våre går ikke så langt tilbake. Jeg vil tro at vi snakker om den gangen da de underjordiske levde på overflaten, for over ti tusen år siden.»

Artemis reiste seg og ruvet over den lave, tette gnomen. Han følte at han skyldte doktoren noe for relaterthetsteorien, som det absolutt kunne være verdt å undersøke nærmere.

«Doktor Argon, led du av inntåing som barn?»

Argon ble så overrasket at han buste ut med et ærlig svar på et personlig spørsmål, svært uvanlig for en psykiater. «Ja. Ja, det gjorde jeg.»

«Og ble du tvunget til å gå med spesialsko med tykke såler?»

Argon ble nysgjerrig. Han hadde ikke tenkt på de fæle skoene på flere hundre år; faktisk hadde han glemt dem helt til nå.

«Bare én, på høyre fot.»

Artemis nikket klokt, og for Argon føltes det som om rollene deres var blitt byttet om slik at han var pasienten.

«Jeg vil tippe at foten din ble rettet opp, men at lårbeinet ditt ble en anelse vridd samtidig. En enkel støtte burde løse hofteproblemet ditt.» Artemis dro en sammenbrettet serviett opp av lommen. «Jeg har laget en tegning mens jeg har måttet vente på deg de siste behandlingstimene. Folén burde kunne bygge støtten for deg. Jeg har kanskje tatt noen få millimeter feil i anslaget av dimensjonene, så det er best å få noen til å ta mål av deg.» Han la ti fingre flatt på skrivebordet. «Kan jeg gå nå? Har jeg oppfylt mine forpliktelser?»

Doktoren nikket dystert mens han tenkte at han muligens ville utelate denne timen fra boken sin. Han så Artemis gå over kontorgulvet med lange steg og ut gjennom døren.

Argon studerte serviettegningen og visste instinktivt at Artemis hadde rett angående hoften.

Enten er den gutten den mest tilregnelige skapningen på jorden, tenkte han, eller så er han så forstyrret at testene våre ikke har skrapet i overflaten engang.

Argon fant frem et gummistempel på skrivebordet og stemplet ordet VELFUNGERENDE med store røde bokstaver på omslaget til Artemis’ mappe.

Det håper jeg i hvert fall, tenkte han. Det håper jeg virkelig.

Artemis’ livvakt, Butler, ventet på arbeidsgiveren sin utenfor doktor Argons kontor i den store stolen som hadde vært en gave fra kentauren Folén, teknisk konsulent i De Lavere Elementers Politistyrke.

«Jeg orker ikke å se deg sitte oppvaglet på en av krakkene våre,» hadde Folén sagt til ham. «Det skjærer meg i øynene. Du ser ut som en apekatt som presser ut en kokosnøtt.»

«Ja vel,» hadde Butler sagt med den grove basstemmen sin. «Jeg tar imot gaven, om enn bare for å skåne øynene dine.»

Når sant skulle sies, hadde han blitt svært glad for å få en behagelig stol, siden han var nesten to meter høy i en by bygget for skapninger på snaue meteren.

Livvakten reiste seg og strakte seg med håndflatene flatt mot taket, som var dobbelt så høyt som normalt etter de underjordiskes målestokk. Gudskjelov hadde Argon sans for det grandiose, ellers ville ikke Butler engang kunnet stå oppreist i klinikken. Bygningen hadde hvelvtak, gullmønstrede veggtepper og retro skyvedører i sim-tre, og etter hans mening så den mer ut som et kloster hvor munkene hadde avlagt rikdomsløfte enn en medisinsk institusjon. Det var bare de veggmonterte håndvaskerne med laserstråler og en og annen alvesykepleier som hastet forbi, som ga noe hint om at dette stedet faktisk var en klinikk.

Jeg er så glad for at dette oppdraget nærmer seg slutten, hadde Butler tenkt minst én gang hvert femte minutt de siste fjorten dagene. Han hadde vært i hardt vær mange ganger, men det var noe med å være stengt inne i en by festet til undersiden av jordskorpen som fikk ham til å føle seg klaustrofobisk for første gang i livet.

Artemis kom ut av Argons kontor, og det selvtilfredse smilet hans var enda mer fremtredende enn vanlig. Da Butler så dette uttrykket, skjønte han at sjefen hans hadde kontroll over sine åndsevner igjen, og at Atlantiskomplekset nå var offisielt helbredet.

Ikke noe mer ordtelling. Ikke noe mer irrasjonell frykt for tallet fire. Ikke noe mer paranoia eller vrangforestillinger. Gudskjelov.

Han spurte likevel, bare for å være på den sikre siden. «Nå, Artemis, hvordan føler vi oss?»

Artemis knappet igjen jakken til den marineblå ulldressen sin. «Vi har det bra, Butler. Det vil si at jeg, Artemis Fowl den andre, er ett hundre prosent velfungerende, noe som er om lag fem ganger så høy funksjonsgrad som hos et gjennomsnittlig menneske. Eller for å si det på en annen måte: én komma fem Mozarter. Eller en trekvart da Vinci.»

«Bare trekvart? Nå er du beskjeden.»

«Korrekt,» sa Artemis med et smil. «Det er jeg.»

Butler sank litt sammen i skuldrene av lettelse. Oppblåst ego, overlegen selvtillit. Artemis var helt klart sitt gamle jeg.

«Ja vel. Skal vi hente eskorten vår og komme oss av sted? Jeg vil kjenne solen i ansiktet. Den virkelige solen, ikke de ultrafiolette lampene de har her nede.»

Artemis kjente et stikk av sympati for livvakten, en følelse han hadde merket oftere og oftere de siste månedene. Det var vanskelig nok for Butler ikke å vekke oppsikt blant mennesker; her nede kunne han knapt ha tiltrukket seg mer oppmerksomhet om han så hadde hatt på seg klovnedrakt og sjonglert med ildkuler.

«Utmerket,» sa Artemis. «Da henter vi eskorten vår og drar. Hvor er Kristtornia?»

Butler pekte nedover korridoren med tommelen. «Der hun pleier å være. Hos klonen.»

Kaptein Kristtornia Kort i rekognoseringsavsnittet til De Lavere Elementers Politistyrke stirret på ansiktet til erkefienden sin og følte bare medlidenhet. Hadde det vært den virkelige Opal Koboi hun stirret på og ikke en klonet utgave, ville medlidenhet kanskje ikke ha vært den siste følelsen på listen hennes, men den ville i hvert fall ha havnet langt under raseri og intens avsky på grensen til hat. Men dette var en klon, dyrket frem på forhånd for at den stormannsgale feen skulle ha en dobbeltgjenger slik at hun på listig vis kunne unnslippe forvaring på S.J. Argon-klinikken hvis LEP noen gang klarte å sperre henne inne, hvilket de hadde gjort.

Kristtornia syntes synd på klonen fordi den var en ynkelig, stum skapning som aldri hadde bedt om å bli skapt. Kloning var en forbudt vitenskap, både av religiøse grunner og på grunn av det mer åpenbare faktum at uten noen livskraft eller sjel som kunne drive kroppen, var kloner dømt til et kort liv med organsvikt og minimal hjerneaktivitet.

Akkurat denne klonen hadde levd de fleste av sine dager i en kuvøse og kjempet for hvert åndedrag siden den ble tatt ut av kokongen den var blitt dyrket frem i.

«Det er ikke så lenge igjen nå, lille venn,» hvisket Kristtornia og rørte ved den uekte feens panne gjennom de sterile hanskene som var bygget inn i kuvøseveggen.

Kristtornia visste ikke riktig hvorfor hun hadde begynt å besøke klonen. Kanskje det var fordi Argon hadde fortalt henne at ingen andre noen gang hadde gjort det.

Hun kom fra ingen steder. Hun har ingen venner.

Hun hadde minst to venner nå. Artemis hadde begynt å bli med Kristtornia på visittene hennes og pleide å sitte taus ved siden av henne, noe som var svært uvanlig for ham.

Klonens offisielle betegnelse var Uautorisert eksperiment 14, men en av klinikkens moroklumper hadde kalt henne Opalene, som var et ondskapsfullt ordspill på navnet Opal og ordet alene. Ondskapsfullt eller ei – navnet hadde blitt hengende ved, og nå brukte til og med Kristtornia det, om enn med ømhet.

Argon forsikret henne om at Uautorisert eksperiment 14 ikke hadde noen åndsevner, men Kristtornia var sikker på at Opalenes melkehvite øyne reagerte når hun kom på besøk. Kunne klonen faktisk kjenne henne igjen?

Kristtornia så på Opalenes delikate trekk og kunne ikke la være å bli minnet om gendonoren hennes.

Den feen er gift, tenkte hun bittert. Alt hun rører ved, visner og dør.

Artemis kom inn i rommet, stilte seg ved siden av Kristtornia og la hånden lett på skulderen hennes.

«De tar feil angående Opalene,» sa Kristtornia. «Hun føler ting. Hun forstår.»

Artemis la seg på kne. «Jeg vet det. Jeg lærte henne noe i forrige uke. Se.»

Han la hånden mot glasset og banket sakte med fingrene i rekkefølge slik at han bygget opp en rytme. «Det er en øvelse utviklet av doktor Parnassus fra Cuba. Han bruker den til å fremkalle reaksjoner hos spedbarn, til og med sjimpanser.»

Artemis fortsatte å banke lett, og langsomt reagerte Opalene. Hun løftet hånden møysommelig opp mot Artemis’ hånd og klasket klossete i glasset i et forsøk på å kopiere rytmen hans.

«Der ser du,» sa Artemis. «Intelligens.»

Kristtornia dultet lett borti ham, skulder mot skulder, noe som var hennes versjon av en klem. «Jeg visste at hjernen din ville komme til nytte før eller siden.»

Eikenøttklasen på brystet til Kristtornias LEP-drakt vibrerte, og Kristtornia rørte ved den trådløse elektroniske øredobben sin for å ta imot samtalen. Et raskt blikk på håndleddatamaskinen fortalte henne at anropet kom fra LEPs tekniske konsulent Folén, og at kentauren hadde merket det med haster.

«Folén. Hva er det? Jeg er på klinikken og sitter barnevakt for Artemis.»

Kentaurens stemme lød krystallklart over Paradisbys trådløse nettverk.

«Jeg trenger deg her i Politigården, med en gang. Ta med deg gjørmegutten.»

Kentauren lød teatralsk, men Folén spilte jo overdramatisk om det så bare var gulrotsuffleen hans som hadde klappet sammen.

«Det er ikke slik det fungerer, Folén. Konsulenter gir ikke kapteiner ordrer.»

«Vi har fått en Koboi-observasjon som kommer inn via satellitt. Det er en direkte overføring,» svarte den tekniske konsulenten.

«Vi er på vei,» sa Kristtornia og brøt forbindelsen.

De tok med seg Butler i korridoren. Artemis, Kristtornia og Butler – tre allierte som hadde overlevd slagmarker, opprør og konspirasjoner sammen og utviklet sitt eget knappe språk som de brukte i krisesituasjoner.

Butler så at Kristtornia hadde den forretningsmessige minen sin.

«Situasjon?»

Kristtornia strente forbi så de andre ble tvunget til å følge etter. «Opal,» sa hun på menneskespråk.

Butlers ansiktsuttrykk hardnet. «Observert?»

«Satellittforbindelse.»

«Opprinnelse?» spurte livvakten.

«Ukjent.»

De skyndte seg gjennom retro-korridoren mot gårdsplassen utenfor klinikken. Butler kom frem før resten av gruppen og holdt opp den gammeldagse hengslede døren med glassmaleriet som forestilte en tankefull lege som trøstet en gråtende pasient.

«Skal vi ta Pinnen?» spurte livvakten. Tonen hans antydet at han helst ikke ville ta Pinnen.

Kristtornia gikk ut gjennom døren. «Beklager, storegutt. Det er nok pinnetid.»

Artemis hadde aldri hatt så mye til overs for offentlig transport, verken menneskelig eller underjordisk, så han spurte: «Hva er pinnen?»

Pinnen var det uformelle navnet på en rekke med transportbånd som gikk i parallelle remser langs Paradisbys nettverk av kvartaler. Det var en eldgammel og pålitelig transportmetode fra en mindre prosesslysten tid som fungerte etter hopp på/hopp av-prinsippet, ikke ulikt visse rullebånd-systemer på menneskenes flyplasser. Det var perronger over hele byen, og det eneste man behøvde å gjøre, var å gå ut på båndet og holde seg fast i en av karbonfiber-stokkene som stakk opp fra båndet. Derav navnet Pinnen.

Artemis og Butler hadde selvfølgelig sett Pinnen før, men Artemis hadde aldri hatt noen planer om å benytte seg av en så uverdig transportmetode og hadde dermed aldri brydd seg om å finne ut hva den kaltes engang. Artemis visste at med hans berømte mangel på koordinasjon ville ethvert forsøk på å hoppe lett ut på båndet resultere i et ydmykende fall. For Butler var ikke problemet koordinasjon eller mangel på sådan. Han visste at med hans størrelse ville det være vanskelig bare å holde føttene innenfor bredden av båndet.

«Ah, akkurat,» sa Artemis. «Pinnen. En grønn taxi ville vel gå fortere?»

«Niks,» sa Kristtornia og skysset Artemis opp rampen til perrongen. Så stakk hun fingrene i nyrene på ham akkurat på rette tidspunkt slik at han gikk ubevisst ut på båndet, og hånden hans landet på det kuleformede håndtaket på en pinne.

«Jøss,» sa Artemis, kanskje tredje gang i livet han hadde brukt et slangpreget utrop. «Jeg klarte det.»

«Neste stopp OL ,» sa Kristtornia, som hadde gått ut på båndet bak ham. «Kom igjen, livvakt,» ropte hun til Butler over skulderen. «Arbeidsgiveren din er på vei mot en tunnel.»

Butler sendte alven et blikk som ville kuet en okse. Kristtornia var en nær venn, men ertingen hennes kunne være nådeløs. Han listet seg ut på båndet, presset de enorme føttene sine sammen på en enslig seksjon og bøyde knærne for å gripe om den lille pinnen. I silhuett så han ut som verdens største ballerina som prøvde å plukke en blomst.

Kristtornia ville kanskje ha glist hvis ikke Opal Koboi hadde opptatt tankene hennes.

Pinnebeltet fraktet passasjerene fra Argon-klinikken langs kanten av en piazza i italiensk stil mot en lav tunnel, som var blitt skåret ut med laser i massiv stein. Folk som satt og spiste lunsj utendørs, stivnet til med gafler og salat løftet halvveis til munnen da den oppsiktsvekkende trioen passerte.

Synet av en LEP-offiser iført heldekkende drakt var ikke sjeldent på et pinnebelte, men en hengslete menneskegutt kledd som en begravelsesagent og et berg av en mann i trollstørrelse med helt kortklipt hår var temmelig uvanlig.

Tunnelen var en knapp meter høy, så Butler ble tvunget til å bøye seg over tre båndseksjoner slik at flere håndtak ble lagt flate. Nesen hans var ikke mer enn en meter fra tunnelveggen, og han la merke til at den hadde graveringer av vakre, lysende piktogrammer som forestilte episoder fra Folkets historie.

Slik at de unge underjordiske kan lære noe om sin egen kulturarv hver gang de passerer. Så fantastisk, tenkte Butler, men han undertrykket beundringen, siden han for lenge siden hadde drillet hjernen sin til å konsentrere seg om livvaktpliktene og ikke kaste bort nevroner på å bli forbløffet mens han befant seg under bakken.

Spar det til du er pensjonist, tenkte han. Da kan du tenke tilbake og sette pris på kunst.

Plassen der Politigården lå, var en brolagt halvmåne der omrisset av eikenøtt-merket til De Lavere Elementers Politistyrke var blitt møysommelig utformet av mesterhåndverkere. Det var en fullstendig bortkastet jobb etter LEP-offiserenes syn, siden de færreste av dem var av den typen som pleier å stirre ut av vinduet i fjerde etasje og beundre hvordan sim-solskinnet blinket i kanten på hver gullprydede brostein og fikk hele mønsteret til å funkle.

Akkurat denne dagen virket det som om alle i fjerde etasje hadde glidd ut av båsene sine som klinkekuler på en skrå flate og samlet seg i en tett klynge ved situasjonsrommet, som lå inntil Foléns kontor/laboratorium.

Kristtornia satte kursen rett mot den smaleste delen av trengselen og brukte skarpe albuer for å trenge seg frem gjennom den forunderlig stille mengden. Butler kremtet bare én gang, og folkemengden delte seg som om den ble magnetisk frastøtt av det digre mennesket. Artemis fulgte denne åpne veien inn i situasjonsrommet, hvor kommandør Trøbbel Tang og Folén sto foran en skjerm som dekket en hel vegg og fulgte konsentrert med på hendelsene som utspant seg.

Folén la merke til gispene som fulgte Butler overalt hvor han gikk i Paradisby og kikket seg over skulderen.

«Måtte firetallene være med deg,» hvisket kentauren til Artemis. Det hadde vært hans standardhilsen/-spøk det siste halvåret.

«Jeg er frisk igjen, som du vet utmerket godt,» sa Artemis. «Hva foregår her?»

Kristtornia ryddet plass ved siden av Trøbbel Tang, som så ut til å forvandle seg mer og mer til hennes tidligere sjef, kommandør Julius Rot, etter som årene gikk. Kommandør Tang var så breddfull av dumdristig og uvøren iver at han hadde begynt å bruke navnet Trøbbel da han gikk ut av akademiet og hadde en gang forsøkt å arrestere et troll for forsøpling, noe som forklarte flekken med sim-hud på nesetippen som lyste gult fra en viss vinkel.

«Ny sveis, skipper?» sa Kristtornia. «Rødbeta hadde en som var akkurat lik.»

Kommandør Tang fjernet ikke blikket fra skjermen. Kristtornia spøkte fordi hun var nervøs, og det visste Tang. Hun gjorde rett i å være nervøs. Faktisk ville renspikket frykt ha vært mer passende, tatt i betraktning situasjonen som ble overført til dem.

«Følg med på showet, kaptein,» sa han anspent. «Det er ganske selvforklarende.»

Det var tre skikkelser på skjermen, en knelende fange og de to som holdt vedkommende fanget, men Kristtornia klarte ikke å plassere Opal Koboi med en gang fordi hun lette etter feen blant de to som sto oppreist. Med et rykk gikk det opp for henne at det var Opal som var fangen.

«Dette er et triks,» sa hun. «Det må det være.»

Kommandør Tang trakk på skuldrene. Følg med og se.

Artemis gikk nærmere skjermen og lot blikket gli over bildet på jakt etter informasjon. «Du er sikker på at dette skjer akkurat nå?»

«Det er en direkte overføring,» sa Folén. «Men det er jo mulig at det er et opptak de sender oss.»

«Hvor kommer den fra?»

Folén sjekket sporingskartet på sin egen skjerm. Linjen gikk fra en av de underjordiskes satellitter ned til Sør-Afrika, derfra til Miami og deretter videre til hundre andre steder, som streker klusset av et sint barn.

«De har koblet seg inn på en satellitt og kjørt linjen gjennom flere skall. Kan være hvor som helst.»

«Solen står høyt på himmelen,» sa Artemis ettertenksomt. «Ut fra skyggene vil jeg gjette at det er sent på formiddagen. Hvis det virkelig er direkte.»

«Da har vi snevret det inn til en fjerdedel av planeten,» sa Folén syrlig.

Oppstyret i rommet økte da de så på skjermen at en av de to kraftige gnomene som sto bak Opal, trakk et automatisk håndvåpen av menneskemodell. Våpenet av krom så ut som en kanon i fingrene til den underjordiske.

Det føltes som om temperaturen plutselig hadde falt i situasjonsrommet.

«Jeg trenger ro,» sa Artemis. «Få disse folkene ut herfra.»

I vanlige tilfeller ville Trøbbel Tang ha innvendt at Artemis ikke hadde noen myndighet til å tømme et rom og ville muligens ha invitert flere folk inn på det trange kontoret bare for å understreke poenget, men dette var ikke noe vanlig tilfelle.

«Alle ut,» bjeffet han til offiserene som hadde samlet seg der. «Kristtornia, Folén og gjørmegutten, dere blir.»

«Jeg tror kanskje jeg blir her også,» sa Butler og skjermet issen mot varmen fra taklampene med den ene hånden.

Ingen protesterte.

Normalt subbet LEP-offiserene ut med machopreget motvilje når de fikk ordre om å flytte seg, men i dette tilfellet styrtet de bort til nærmeste skjerm, ivrige etter ikke å gå glipp av et eneste sekund av det som foregikk.

Folén svingte hoven for å lukke døren bak dem, og så blendet han vinduet slik at de ikke ble distrahert av noe utenfor. De gjenværende fire personene sto i en ujevn halvsirkel foran veggskjermen og så på det som lot til å være de siste minuttene i Opal Kobois liv. En av Opal Koboiene, i hvert fall.

Det var to gnomer på skjermen, begge iført heldekkende anti-ultrafiolette partymasker som kunne programmeres til å ligne hvem som helst. Disse skulle se ut som Pipp og Kipp, to populære kattelignende tegnefilmfigurer på FFTV, men det var fortsatt mulig å se at skikkelsene var gnomer på grunn av de tettbygde, tønneformede overkroppene og de oppsvulmede underarmene. De sto foran en ubestemmelig, grå vegg og ruvet over den bitte lille feen som lå på kne i de gjørmete sporene etter et eller annet kjøretøy med hjul. Vannlinjen krøp langs beina på design-treningsdrakten hennes. Opals håndledd var bundet og munnen tapet, og hun så oppriktig livredd ut.

Gnomen med pistolen snakket gjennom en stemmeboks i masken, slik at stemmen ble fordreid til å ligne pusekatten Pipps.

«Jeg kan ikke gjøre det noe klarere,» pep han, og på en måte gjorde tegnefilmstemmen at han virket enda farligere. «Vi har én Opal, dere har den andre. Sett Opalen deres fri, så skal vi la være å drepe denne. Dere hadde tjue minutter, nå har dere femten.»

Pusekatten Pipp spente hanen på våpenet.

Butler prikket Kristtornia på skulderen.

«Sa han nettopp –?»

«Ja. Femten minutter, ellers så dør Opal.»

Butler satte en oversettelsespropp i øret. Dette var for viktig til at han kunne stole på sin tvilsomme forståelse av gnomisk.

Trøbbel Tang kunne ikke tro det han hadde hørt. «Hva slags avtale er det? Gi oss en terrorist, ellers dreper vi en terrorist?»

«Vi kan ikke bare la noen bli drept foran øynene på oss,» sa Kristtornia.

«Absolutt ikke,» sa Folén. «Vi er ikke mennesker heller.»

Artemis kremtet.

«Beklager, Artemis,» sa kentauren. «Men dere mennesker er en blodtørstig gjeng. Joda, det dukker kanskje opp en og annen maktgal fe hos oss, men i det store og hele er Folket fredselskende skapninger. Noe som antakelig er grunnen til at vi bor her nede i utgangspunktet.»

Trøbbel Tang snerret faktisk, det var en av lederskapsteknikkene hans, noe som ikke mange klarte å gjennomføre på overbevisende måte, særlig ikke når vedkommende bare var en knapp meter høy i det Artemis var sikker på var støvler med ekstra tykke såler, men Trøbbels snerr var myndig nok til å få kjeklingen til å stilne.

«Konsentrer dere, folkens,» sa han. «Jeg trenger løsninger. Vi kan ikke løslate Opal Koboi under noen omstendigheter, men vi kan ikke bare stå her og la henne bli drept heller.»

Datamaskinen hadde registrert referansene til Koboi på skjermen og hadde valgt å vise mappen hennes på en sideskjerm, i tilfelle noen trengte å friske opp hukommelsen.

OPAL KOBOI. Genierklært fe, industrileder og oppfinner. Organiserte øglingenes kupp og opprør. Klonet seg selv for å unnslippe fengsel og prøvde å lede menneskene til Paradisby. Ansvarlig for drapet på kommandør Julius Rot. Fikk menneskelig hypofyse implantert for å produsere veksthormon (senere fjernet). Den yngre utgaven av Opal fulgte etter kaptein Kristtornia Kort fra fortiden og er for tiden på frifot i den nåværende tidslinjen. Det antas at hun vil forsøke på befri sitt fengslede jeg og vende tilbake til sin egen tidsstrøm. Opal er i den enestående situasjon å inneha både første og andre plass på LEPs liste over de farligste kriminelle. Ansett som svært intelligent, motivert og psykotisk.

Dette er et dristig trekk, Opal, tenkte Artemis. Og med potensielt katastrofale følger.

Han følte snarere enn så Kristtornia ved siden av seg.

«Hva tror du, Artemis?»

Artemis rynket pannen. «Min første innskytelse er å kalle det en bløff. Men Opals planer tar alltid første innskytelser med i beregningen.»

«Det kan være en felle. Kanskje øglingene bare ville skyte henne med løsammunisjon?»

Artemis ristet på hodet. «Nei. Det ville de ikke tjene noe på, utover midlertidig forferdelse fra vår side. Opal har planlagt dette slik at hun vinner uansett eventualitetene. Hvis dere løslater henne, er hun fri. Hvis den yngste Opal dør, så … hva da?»

Butler ville også si noe: «Man kan gjøre alt mulig med spesialeffekter nå til dags. Hva om de bruker datagrafikk til å få hodet hennes til å eksplodere?»

Artemis ble skuffet over denne teorien, som han følte at han allerede hadde avvist. «Nei, Butler. Tenk etter. Igjen, de har ingenting å vinne på det.»

Folén fnøs. «Uansett, hvis de virkelig dreper henne, får vi vite veldig fort om alt dette er ekte eller ikke.»

Artemis lo halvveis. «Sant nok. Det får vi ganske riktig vite.»

Butler stønnet. Dette var et sånt øyeblikk da Artemis og Folén var klar over noe vitenskapsgreier og gikk ut fra at alle andre i rommet også satt på alle fakta. Slike øyeblikk drev bestandig Kristtornia til vanvidd.

«Hva snakker dere om?» ropte Kristtornia. «Hva er det vi får vite? Hvordan får vi vite hva det er?»

Artemis stirret ned på henne som om han våknet av en drøm. «Virkelig, Kristtornia? Her har vi to utgaver av samme individ i en tidsstrøm, og så innser du ikke hva de mulige implikasjonene er?»

På skjermen sto gnomene som statuer bak den skjelvende feen. Den bevæpnede av dem, Pipp, kikket på armbåndsuret innimellom ved å nappe i ermet med våpenløpet, men ellers ventet de tålmodig. Opal tryglet med øynene og stirret mot kameralinsen mens store tårer rant nedover kinnene hennes og glitret i solen. Håret hennes så tynnere ut enn vanlig, og uvasket også. Treningsdressen fra Juicy Couture, utvilsomt kjøpt i barneavdelingen i en eller annen eksklusiv butikk, var revet opp flere steder, og flengene var fulle av størknet blod. Bildet hadde superhøy oppløsning og var så klart at det var som å se gjennom et vindu. Hvis dette var en falsk trussel, var ikke unge Opal klar over det.

Trøbbel slo neven i skrivebordet, en av Julius Rots vaner som han hadde lagt seg til.

«Hva er implikasjonene? Fortell!»

«Bare for å være helt sikker,» sa Artemis. «Ønsker du å bli fortalt hva ordet implikasjoner betyr? Eller å vite hva implikasjonene er?»

Kristtornia dultet til Artemis i hoften med albuen for å få litt fart i ham. «Artemis, vi har dårlig tid her …»

«Ja vel, Kristtornia. Problemet er som følger …»

«Kom igjen,» tryglet Folén. «La meg forklare. Dette er mitt kongerike, og jeg skal gjøre det lettfattelig og konsist, jeg lover.»

«Greit,» sa Trøbbel, som var kjent for sin forkjærlighet for alt som var lettfattelig og konsist.

Kristtornia lo. Et enslig hest bjeff. Hun kunne ikke tro at alle fortsatte å oppføre seg som vanlig selv om et liv sto på spill.

Vi er blitt avstumpet akkurat som menneskene.

Uansett hva Opal hadde gjort, var hun fortsatt en person. Kristtornia hadde hatt mørke dager da hun hadde drømt om å spore opp feen og vise henne litt gjørmemenneskejustis, men den tiden var forbi.

Folén nappet i den omhyggelig danderte pannelokken sin.

«Alle levende vesener er laget av energi,» begynte han med den typiske pompøse formidling av viktig informasjon-stemmen som han brukte i slike tilfeller. «Når disse vesenene dør, går energien deres sakte i oppløsning og vender tilbake til jorden.» Han gjorde en dramatisk kunstpause. «Men tenk om en skapnings eksistens plutselig blir opphevet av en kvanteanomali?»

Trøbbel løftet armene. «Hei, hei! Lettfattelig og konsist, var det ikke det du sa?»

Folén omformulerte svaret. «OK. Hvis den unge Opal dør, kan ikke den gamle Opal fortsette å eksistere.»

Det tok Trøbbel et sekund, men han skjønte det. «Så … blir det som på film? Hun flimrer litt og forsvinner, og så ser vi alle litt forvirret ut i noen sekunder før vi glemmer henne?»

Folén knegget. «Det er én teori.»

«Hvordan er den andre teorien?»

Kentauren ble plutselig blek og overlot ordet ukarakteristisk nok til Artemis.

«Kan ikke du forklare denne biten?» sa Folén. «Jeg innså nettopp hva som faktisk kan skje, så jeg må begynne å ta noen telefoner.»

Artemis nikket kort. «Den andre teorien ble første gang fremsatt av deres egen professor Bahjee for over fem hundre år siden. Bahjees oppfatning er at dersom tidsstrømmen blir forurenset ved at en yngre utgave av en person dukker opp og denne yngre utgaven så dør, så vil nåtidsutgaven av personen slippe løs all sin energi på spontant og voldsomt vis. Ikke bare det, men alt som eksisterer på grunn av den yngre Opal, vil også antennes.»

Voldsomt og antennes var ord som kommandør Tang forsto godt.

«Slippe løs energien? Hvor voldsomt da?»

Artemis trakk på skuldrene. «Det kommer an på gjenstanden eller skapningen. Masse blir øyeblikkelig forvandlet til energi. En enorm eksplosiv kraft vil bli utløst. Vi snakker kanskje til og med om fisjon.»

Kristtornia kjente at hjertet slo fortere. «Fisjon? Atomspalting?»

«I bunn og grunn, ja,» sa Artemis. «Når det gjelder levende vesener. Gjenstander burde forårsake mindre skade.»

«Vil alt Opal har laget eller bidratt til, eksplodere?»

«Nei. Bare det hun har påvirket de siste fem årene av tidslinjen vår, mellom hennes to aldre, selv om det antakelig vil forekomme noen tidskrusninger på begge sider.»

«Snakker du om alle våpnene fra selskapet hennes som fortsatt er i omløp?» spurte Kristtornia.

«Og satellittene,» tilføyde Trøbbel. «Annethvert kjøretøy i byen.»

«Det er bare en teori,» sa Artemis. «Det finnes enda en teori, som antyder at det ikke vil skje noe som helst unntatt at én person dør. Fysikken trumfer over kvantefysikken, og ting fortsetter som normalt.»

Kristtornia ble plutselig rød i ansiktet av raseri. «Du snakker som om Opal allerede er død.»

Artemis visste ikke riktig hva han skulle si. «Vi står på kanten av avgrunnen, Kristtornia. I løpet av kort tid kan mange av oss være døde. Jeg kan ikke bli følelsesmessig engasjert.»

Folén så opp fra datapanelet sitt. «Hva tror du om prosenter, gjørmegutt?»

«Prosenter?»

«Teorimessig sett.»

«Å, jeg forstår. Hvor sannsynlig det er med eksplosjonene?»

«Nettopp.»

Artemis tenkte over saken. «Alt tatt i betraktning ville jeg si om lag nitti prosent. Hvis jeg var typen som veddet og det fantes noen som ville ta imot et slikt veddemål, ville jeg satt min siste gullmynt på det.»

Trøbbel vandret frem og tilbake på det lille kontoret. «Vi må løslate Opal. Sette henne fri med en gang.»

Nå ble Kristtornia usikker. «La oss tenke gjennom dette, Trøb.»

Kommandøren snudde seg brått mot henne. «Hørte du ikke hva mennesket sa? Fisjon! Vi kan ikke ha fisjon under jorden.»

«Det er jeg enig i, men det er fortsatt mulig det er et knep.»

«Alternativet er for uhyggelig. Vi setter henne fri og sporer henne opp igjen. Skaff meg Atlantis på tråden med en gang. Jeg må snakke med vokteren i Dypet. Er det fortsatt Vinjaja?»

Artemis snakket rolig, men med den bydende tonen som hadde gjort ham til en naturlig leder siden han var ti.

«Det er for sent å løslate Opal. Det eneste vi kan gjøre, er å redde livet hennes. Det er det hun har planlagt hele tiden.»

«Redde livet hennes?» protesterte Trøbbel. «Men vi har ennå …» Kommandør Tang sjekket nedtellingsklokken. «Ti minutter igjen.»

Artemis klappet Kristtornia på skulderen, så tok han et skritt bort fra henne. «Hvis de underjordiskes byråkrati ligner på menneskenes, vil dere ikke klare å få Opal inn i et fartøy på den tiden. Det dere derimot kanskje kan gjøre, er å få henne ned til reaktorkjernen.»

Tang hadde ennå ikke lært på den harde måten at det var lurt å holde kjeft og la Artemis forklare, så han fortsatte å stille spørsmål og forsinket dermed prosessen og kastet bort dyrebare sekunder.

«Reaktorkjernen? Hvilken reaktorkjerne?»

Artemis løftet en finger. «Ett spørsmål til, kommandør, så blir jeg nødt til å la Butler legge bånd på deg.»

Tang var et åndedrag fra å kaste ut Artemis eller anklage ham for noe, men situasjonen var kritisk, og hvis det var en mulighet for at dette mennesket kunne hjelpe på en eller annen måte …

Han knyttet nevene til det knirket i fingrene. «Greit. Snakk.»

«Dypet får kraften sin fra en naturlig fisjonsreaktor i et lag av uranmalm på en seng av granitt som ligner den i Oklo i Gabon,» sa Artemis, som dro faktaene ut fra hukommelsen. «Kraftselskapet, Folkets Energi, høster energien i små kapsler plassert i uranet. Disse kapslene er bygget ved hjelp av vitenskap og magi for å kunne stå imot en moderat atomeksplosjon. Dette lærer man på skolen her. Alle her i rommet vet dette, ikke sant?»

Alle nikket. Teknisk sett var det korrekt, siden de jo visste det nå.

«Hvis vi kan plassere Opal inni kapselen før fristen, vil eksplosjonen i det minste bli begrenset, og hvis vi pumper inn nok antistrålingsskum vil Opal teoretisk sett kanskje til og med unngå å bli påvirket fysisk. Selv om det er noe jeg ikke ville vedde min siste gullmynt på. Opal er åpenbart villig til å ta sjansen.»

Trøbbel var fristet til å stikke fingeren i brystet på Artemis, men lot det klokelig være. «Sier du at alt dette er en omstendelig fluktplan?»

«Selvsagt,» sa Artemis. «Og så omstendelig er den ikke. Opal tvinger dere til å slippe henne ut av cellen. Alternativet er at Atlantis og hver eneste sjel der blir fullstendig tilintetgjort, noe som er utenkelig for alle unntatt Opal selv.»

Folén hadde allerede hentet frem fengselstegningene. «Reaktorkjernen befinner seg mindre enn hundre meter under Opals celle. Jeg kontakter fengselsdirektøren nå.»

Kristtornia visste at Artemis var et geni, og det var ingen som var bedre kvalifisert til å forutse hva kidnappere ville foreta seg, men de hadde fortsatt alternativer.

Hun stirret på figurene på skjermen og fikk gysninger av hvor upåvirket gnomene virket med tanke på det de skulle gjøre. De sto og hang som ungdommer og kastet knapt et blikk på fangen sin, med selvsikker tillit til evnene sine og ikke det døyt flaue over de tegnefilminspirerte smartmaskene, som leste ansiktene deres og viste de passende følelsene i overdreven tegnefilmstil. Smartmasker var veldig populære blant karaokefans, som på den måten kunne se ut som idolene sine i tillegg til å prøve å høres ut som dem.

Kanskje de ikke vet hva som egentlig står på spill her, tenkte Kristtornia plutselig. Kanskje de er like uvitende som jeg var for ti sekunder siden.

«Kan de høre oss?» spurte hun Folén.

«Ja, men vi har ikke svart ennå. Bare trykk på knappen.»

Dette var bare en gammel uttrykksmåte; det var selvfølgelig ingen fysisk knapp der, bare en sensor på berøringsskjermen.

«Vent litt, kaptein!» beordret Trøbbel.

«Jeg har opplæring innenfor forhandling, sjef,» sa Kristtornia og håpet at respekten i tonen hennes ville skaffe henne det hun ville ha. «Og jeg har en gang …» Hun kastet et skyldbevisst blikk på Artemis, lei seg for at hun behøvde å spille ut dette kortet. «Jeg har en gang vært gissel selv, så jeg vet hvordan slikt foregår. La meg snakke med dem.»

Artemis nikket oppmuntrende, og Kristtornia skjønte at han forsto taktikken hennes.

«Kaptein Kort har rett, kommandør,» sa han. «Kristtornia er et naturtalent når det gjelder kommunikasjon. Hun klarte til og med å nå gjennom til meg.»

«Gjør det,» bjeffet Trøbbel. «Folén, fortsett å prøve å få kontakt med Atlantis. Og kall sammen Rådet; vi må begynne å evakuere begge byer nå.»

Man kunne ikke se de virkelige ansiktene deres, men gnomenes tegnefilmuttrykk viste at de kjedet seg nå. Det var synlig i måten de holdt hodet og bøyde knærne på. Kanskje alt dette ikke var så spennende som de hadde håpet det ville være. De kunne tross alt ikke se publikumet sitt, og ingen hadde reagert på truslene deres. Det som hadde begynt som en revolusjonær handling, begynte nå å se ut som to storvokste gnomer som mobbet en fe.

Pipp viftet med våpenet sitt mot Kipp, og det var tydelig hva han mente. Skal vi ikke bare skyte henne med en gang?

Kristtornia slo mikrofonen på med en håndbevegelse.

«Hallo der. Dette er kaptein Kristtornia Kort i LEP. Kan dere høre meg?»

Da ble det straks mer liv i gnomene, og Pipp prøvde til og med å plystre, noe som gjennom stemmeboksen lød som om han lagde en prompelignende lyd med leppene.

«Heisann, kaptein Kort. Vi har hørt om deg. Jeg har sett bilder. Ikke verst, kaptein.»

Kristtornia bet i seg et giftig svar. Tving aldri en kidnapper til å vise sin besluttsomhet.

«Takk, Pipp. Kan jeg kalle deg Pipp?»

«Du, Kristtornia Kort, kan kalle meg hva du vil, når du vil,» pep Pipp og strakte den ledige hånden mot partneren sin for å slå knokene sine mot hans.

Kristtornia trodde ikke sine egne ører. Disse to var snart i ferd med å sette hele den underjordiske verdenen ut av spill, og så klovnet de som to øglinger på en ildkulefest.

«OK, Pipp,» fortsatte hun stødig. «Hvordan kan vi hjelpe dere i dag?»

Pipp ristet sorgfullt på hodet mot Kipp. «Hvorfor er de pene alltid dumme?» Han vendte seg mot kameraet. «Du vet hvordan dere kan hjelpe oss. Det har vi sagt allerede. Løslat Opal Koboi, ellers kommer den yngre utgaven til å ta seg en lang og god lur. Og med det mener jeg bli skutt i hodet.»

«Dere må gi oss litt tid for å vise velvilje. Kom igjen, Pipp. Én time til? For min skyld?»

Pipp klødde seg i hodet med våpenløpet mens han lot som om han overveide det. «Du er søt, Kristtornia. Men ikke så søt. Hvis jeg gir deg en time til, vil du spore meg opp på en eller annen måte og slippe en tidsstopp på hodet mitt. Nei takk, kaptein. Dere har ti minutter. Hvis jeg var dere, ville jeg se å få åpnet den cellen eller ringe begravelsesagenten.»

«Sånt som dette tar tid, Pipp,» sa Kristtornia iherdig. Hun gjentok navnet for å danne et bånd mellom dem. «Det tar jo tre dager å betale en parkeringsbot.»

Pipp trakk på skuldrene. «Ikke mitt problem, søta. Og du kan kalle meg Pipp hele dagen, men det vil ikke gjøre oss til bestevenner. Det er ikke mitt virkelige navn.»

Artemis slo av mikrofonen. «Han her er smart, Kristtornia. Ikke lek med ham, bare si sannheten.»

Kristtornia nikket og slo på mikrofonen igjen. «Greit, hva du nå enn heter. La meg si det som det er. Det er store sjanser for at hvis du skyter den unge Opal, vil vi få en rekke veldig store eksplosjoner her nede. Mange uskyldige vil dø.»

Pipp viftet likeglad med våpenet. «Å ja, kvantelovene. Vi kjenner til det der, ikke sant, Kipp?»

«Kvantelovene,» sa Kipp. «Selvfølgelig kjenner vi til det.»

«Og dere bryr dere ikke om at hederlige innbyggere her, gnomer som kan være i slekt med dere, vil dø?»

Pipp hevet øyenbrynene slik at de stakk opp over kanten av masken. «Liker du noen i familien din, Kipp?»

«Jeg ha’kke noen familie. Jeg er foreldreløs.»

«Er det sant? Jeg også.»

Og mens de spøkte, skalv Opal i søla og prøvde å snakke gjennom tapen. Folén ville få en stemmeanalyse av den dempede mumlingen senere, hvis det ble noe senere, men man behøvde ikke å være geni for å skjønne at hun ba for sitt liv.

«Det må da være noe dere trenger?» sa Kristtornia.

«Det er én ting,» svarte Pipp. «Kan jeg få kom-koden din? Jeg vil veldig gjerne møtes og ta en sim-latte når alt dette er over. Men det kan jo selvfølgelig ta en stund, siden Paradisby kommer til å ligge i ruiner og sånn.»

Folén la ut en tekstboks på skjermen. Det sto: De flytter Opal nå.

Kristtornia flimret med øyelokkene for å vise at hun forsto, så fortsatte hun med forhandlingene. «Situasjonen er som følger, Pipp. Vi har ni minutter igjen. Man kan ikke få noen ut av Atlantis på ni minutter. Det lar seg bare ikke gjøre. De må ta på seg drakter, kanskje utligne trykket, og så komme seg gjennom rørene til åpent hav. Ni minutter er ikke nok tid.»

Pipps teatralske svar begynte å bli litt vanskelige å takle. «Nei, da så, da er det vel mange som kommer til å ta seg en svømmetur. Fisjon kan lage et helvetes hull i skjoldet.»

Kristtornia brøt sammen. «Bryr dere dere ikke om noen? Hva er gjengs pris for folkemord nå for tiden?»

Pipp og Kipp lo faktisk.

«Det er en fryktelig følelse, ikke sant, å være hjelpeløs?» sa Pipp. «Men det finnes verre følelser. Drukning, for eksempel.»

«Og å bli knust av fallende bygninger,» la Kipp til.

Kristtornia smelte de små knyttnevene sine i konsollen.

Disse to gjør meg så rasende.

Pipp gikk nærmere kameraet slik at masken hans fylte skjermen. «Hvis jeg ikke får en telefon fra Opal Koboi i løpet av de nærmeste minuttene med beskjed om at hun er i et fartøy på vei mot overflaten, skyter jeg denne feen. Tro meg.»

Folén la hodet i hendene. «Jeg som pleide å elske Pipp og Kipp,» sa han.