Tom Rob Smith

Agent 6

Oversatt av Pål F. Breivik

Tom Rob Smith

Agent 6

Oversatt av Pål F. Breivik

Til Zoe Trodd

Moskva
Lubjanka-plassen
Lubjanka, det hemmelige politiets hovedkvarter

21. januar 1950

Den tryggeste måten å skrive en dagbok på, var å forestille seg at Stalin leste hvert eneste ord. Selv ved å utøve en slik grad av forsiktighet, løp man risikoen for en utilsiktet frase, for ufrivillig tvetydighet – en misforstått setning. Lovord kunne tas for hån, ektefølt smiger for parodi. Siden den mest årvåkne forfatter ikke kunne verge seg mot enhver tenkelige fortolkning, var ett alternativ å gjemme hele dagboken, en metode som i dette tilfellet var blitt foretrukket av den mistenkte, en ung kunstner ved navn Polina Pesjkova. Notatblokken hennes var blitt funnet inni en peis, i pipen, rett og slett, innpakket i voksduk og klemt inn mellom to løse mursteiner. For å få tak i dagboken hadde forfatteren vært nødt til å vente til ilden hadde dødd ut, før hun kunne stikke hånden inn i pipen og føle seg fram til bokryggen. Dette utspekulerte skjulestedet hadde ironisk nok ført Pesjkova i fordervelsen. Et enkelt, sotete fingeravtrykk på skrivebordet hennes hadde vekket etterforskningsagentens mistanke, slik at han omdirigerte søket – et eksemplarisk stykke detektivarbeid.

Fra det hemmelige politiets ståsted var det å skjule en dagbok en forbrytelse, uansett hva innholdet var. Det var et forsøk på å skille en borgers offentlige liv fra det private, der et slikt skille ikke fantes. Det fantes ingen tanke eller erfaring som befant seg utenfor partiets myndighetsområde. Dette var grunnen til at en skjult dagbok ofte var det mest inkriminerende beviset en agent kunne håpe på. Siden dagboken ikke var rettet mot noen leser, skrev forfatteren fritt, senket skuldrene, og frambrakte intet mindre enn en uoppfordret tilståelse. Oppriktigheten kom rett fra hjertet, slik at dokumentet var egnet til å dømme ikke bare forfatteren, men også forfatterens venner og familie. En dagbok kunne innbringe så mange som femten ytterligere mistenkte, femten nye ledetråder, ofte flere enn de mest intense avhør.

Ansvarlig for denne etterforskningen var Leo Demidov, tjuesju år gammel: En dekorert soldat, rekruttert til det hemmelige politiets rekker etter den store fedrelandskrigen. Det hadde gått strykende for ham i MGB, noe som skyldtes en kombinasjon av ukomplisert lydighet, en klippefast tro på staten han tjente og hans aldri sviktende oppmerksomhet for detaljer. Nidkjærheten skyldtes ikke ambisjoner, men hans oppriktige kjærlighet til hjemlandet, nasjonen som hadde nedkjempet fascismen. Han var en kjekk og alvorsfull mann, med en fysiognomi og et livsmot som kunne vært hentet rett fra en propagandaplakat, og et firskårent hakeparti med kantete lepper som alltid hadde et slagord parat.

I løpet av sin korte karriere hos MGB hadde Leo ført tilsyn med undersøkelsen av hundrevis av dagbøker, og gransket tusenvis av innføringer i den hvileløse jakten på dem som ble beskyldt for antisovjetisk agitasjon. Han husket den første dagboken han hadde undersøkt slik man husker sin første kjærlighet. Han hadde fått den av sin mentor Nikolai Borisov, og den var et vanskelig tilfelle. Leo hadde ikke funnet noe inkriminerende på sidene. Deretter hadde mentoren lest den samme dagboken, og framhevet en tilsynelatende uskyldig bemerkning:

6. desember 1936. I går kveld ble Stalins nye grunnlov vedtatt. Jeg føler det samme som resten av landet, dvs. absolutt, uendelig glede.

Borisov hadde ikke vært overbevist om at setningen formidlet en troverdig følelse av glede. Forfatteren var mer interessert i at følelsene hans skulle sammenfalle med følelsene til resten av landet. Det var strategisk og kynisk, en tom erklæring som skulle skjule forfatterens egen tvil. Bruker en person som uttrykker ekte glede en forkortelse – dvs. – før han beskriver følelsene sine? Spørsmålet ble stilt den mistenkte i det påfølgende avhøret.

AVHØRSLEDER BORISOV: Hva føler du akkurat nå?

DEN MISTENKTE: Jeg har ikke gjort noe galt.

AVHØRSLEDER BORISOV: Men spørsmålet mitt var: Hva føler du?

DEN MISTENKTE: Jeg føler meg engstelig.

AVHØRSLEDER BORISOV: Selvfølgelig gjør du det. Det er helt og holdent naturlig. Men legg merke til at du ikke sa: «Jeg føler det samme som alle ville gjort under slike omstendigheter, dvs. engstelse.»

Mannen fikk femten år. Og Leo lærte en verdifull lekse – en etterforsker kan ikke begrense seg til å lete etter opprørske uttalelser. Det var langt viktigere å være på vakt overfor kjærlighets- og lojalitetserklæringer som ikke virket overbevisende.

Leo støttet seg på erfaringene fra de tre siste årene, han bladde gjennom Polina Pesjkovas dagbok, og konstaterte at den mistenkte hadde klossete håndskrift til kunstner å være. Hun hadde presset en sløv blyant ned på alle sidene, uten å spisse den en eneste gang. Han strøk fingeren over baksiden av hver side, over setninger prentet inn som blindeskrift. Han løftet dagboken opp til nesen. Den luktet sot. Sidene lagde en knitrende lyd der han strøk tommelen over dem, som tørre høstblader. Han snuste, myste, og veide boken i hendene – gransket den på alle vis utenom faktisk å lese i den. Han vendte seg til lærlingen han var blitt tildelt, for å be ham om et referat av dagbokens innhold. Som følge av en nylig forfremmelse hadde Leo fått oppgaven med å føre tilsyn over nye agenter. Han var ingen elev lenger, men en mentor. Disse nye agentene kom til å følge ham gjennom arbeidsdagen og under de nattlige pågripelsene, de ville få erfaring, og lære av ham til de var klare til å håndtere sine egne saker.

Grigori Semisjatnij var tjuetre år gammel, og den femte agenten Leo hadde opplært. Han var kanskje den mest intelligente, og uten tvil den minst lovende. Han stilte for mange spørsmål, funderte på for mange svar. Han smilte når han syntes noe var morsomt, og rynket pannen når noe irriterte ham. Det trengtes bare et blikk på ansiktet hans for å vite hva han tenkte. Han var blitt rekruttert fra Universitetet i Moskva, der han hadde vært en eksepsjonell student, begavet med en akademisk bakgrunn i motsetning til mentoren sin. Leo var langt fra misunnelig, han godtok uten videre at han ikke hadde hode for seriøse studier. Han var i stand til å analysere sine egne intellektuelle svakheter inngående, men kunne ikke begripe hvorfor lærlingen hadde søkt seg til et arbeid han på ingen måter passet til. Grigori var så dårlig skikket til jobben at Leo til og med hadde vurdert å råde ham til å finne seg en annen karriere. En slik brå avgang ville føre til granskning av mannen, og etter all sannsynlighet fordømme ham i statens øyne. Grigoris eneste gjennomførbare valg var å snuble seg videre på denne veien, og Leo så det som sin plikt å hjelpe ham så godt han kunne.

Grigori bladde oppmerksomt gjennom sidene, fram og tilbake, tilsynelatende på utkikk etter noe spesielt. Til slutt så han opp, og erklærte:

– Dagboken sier ingenting.

Leo husket sine egne opplevelser som nybegynner, svaret overrasket ham ikke, og han ble skuffet over protesjeens manglende evner. Han svarte:

– Ingenting?

Grigori nikket.

– Ingenting av betydning.

Oppfatningen var lite trolig. Selv om den manglet direkte eksempler på provokasjon, var de tingene som ikke ble nevnt i en dagbok like viktige som de som var blitt skrevet ned. Leo bestemte seg for å dele denne innsikten med lærlingen, og reiste seg.

– La meg fortelle deg en historie. En ung mann bemerket i dagboken sin at han på denne dagen følte seg uforklarlig nedfor. Innføringen var datert til 23. august. Året var 1949. Hva sier det deg?

Grigori trakk på skuldrene.

– Ikke mye.

Leo slo ned på påstanden.

– Hvilken dato ble ikkeangrepspakten mellom Nazi-Tyskland og Sovjet-Russland inngått?

– August 1939.

– 23. august 1939. Det betyr altså at denne mannen følte seg uforklarlig nedfor på tiårsdagen for traktaten. Denne mannens tristhet ble fortolket som upassende kritikk av utenrikspolitikken vår, sammenstilt med fraværet av lovord for soldatene som nedkjempet fascismen, og for Stalins militære dyktighet. Hvorfor dvele ved feilgrep, uten å uttrykke sin stolthet? Forstår du?

– Kanskje det ikke hadde noe med traktaten å gjøre. Alle har vi dager der vi føler oss nedfor og melankolske. Vi sjekker ikke den historiske kalenderen hver gang vi har det sånn.

Leo ble irritert.

– Kanskje det ikke hadde noe med traktaten å gjøre? Kanskje det ikke finnes fiender? Kanskje alle elsker staten? Kanskje det ikke finnes mennesker som ønsker å undergrave arbeidet vårt? Jobben vår er å avdekke skyld, ikke naivt å håpe på at den ikke eksisterer.

Grigori tenkte seg om, klar over Leos sinne. Han formulerte svaret sitt usedvanlig diplomatisk, ikke konfronterende lenger, men han holdt fast på sin egen konklusjon:

– Polinas dagbok inneholder bare ordinære betraktninger om hennes egne, daglige rutiner. Jeg er ikke i stand til å oppdage noen sak mot henne. Det er min konklusjon.

Kunstneren, som Leo merket seg at Grigori på en uformell måte omtalte ved fornavn, hadde fått i oppdrag å utforme og male en serie med offentlige veggmalerier. Siden det var en sjanse for at hun, eller faktisk enhver kunstner, kunne frambringe noe udefinerbart subversivt, et kunstverk med skjult mening, foretok MGB en rutinemessig sjekk av henne. Logikken var enkel. Dersom dagboken ikke inneholdt noen hemmelig, subversiv mening, var det usannsynlig at kunsten hennes ville gjøre det. Oppgaven var liten, og passende for en nybegynner. Den første dagen hadde gått bra. Grigori hadde funnet dagboken mens Pesjkova arbeidet i atelieret sitt. Da han hadde fullført ransakelsen, la han beviset tilbake på plass i pipen for at Pesjkova ikke skulle bli klar over at hun var under etterforskning. Han hadde avlagt rapport, og en kort stund hadde Leo lurt på om det fantes håp for den unge mannen: Bruken av det sotete fingeravtrykket som ledetråd hadde vært beundringsverdig. I løpet av de neste fire dagene opprettholdt Grigori en høy grad av overvåkning, og ofret langt flere arbeidstimer enn nødvendig på den. Men tross alt ekstraarbeidet avla han ikke flere rapporter, og kom ikke med bemerkninger av noe slag. Nå påsto han at dagboken var verdiløs.

Leo tok notatblokken fra ham, og fornemmet hvor uvillig Grigori var til å gi slipp på sidene. For første gang begynte han å lese. Ved første blikk samtykket han i at den knapt hadde det provoserende innholdet som de hadde kunnet vente seg av en dagbok som var gjemt i en så utspekulert nærhet av ilden. Han følte motvilje mot å trekke den konklusjonen at den mistenkte var uskyldig, så han hoppet til slutten og skumleste gjennom de bakerste innføringene, skrevet i løpet av de siste fem dagene av Grigoris overvåkning. Den mistenkte beskrev hvordan hun hadde møtt en nabo for første gang, en mann som bodde i en leiegård på den andre siden av veien. Hun hadde aldri sett ham før, men han hadde kommet bort til henne, og de hadde snakket sammen på gata. Hun bemerket at mannen var morsom og at hun håpet å få se ham igjen en gang, og tilføyde blygt at han var kjekk å se på.

Ga han meg navnet sitt? Det husker jeg ikke. Det må han ha gjort. Hvordan kan jeg være så glemsk? Jeg var åndsfraværende. Skulle ønske jeg kunne huske navnet hans. Nå blir han fornærmet når vi treffes igjen. Hvis vi treffes igjen, og det håper jeg vi gjør.

Leo bladde om. Dagen etter ble ønsket oppfylt, og hun støtte på mannen igjen. Hun beklagde at hun var glemsk, og ba ham minne henne på hva han het. Han sa han het Isaac, og de spaserte videre sammen mens de snakket fritt, som om de hadde vært venner i mange år. Ved et lykketreff skulle Isaac samme vei som henne. Da hun kom fram til atelieret, var hun lei for at han måtte gå. Ifølge innføringen begynte hun å se fram til det neste møtet deres så snart han var ute av syne.

Er det kjærlighet? Nei, selvsagt ikke. Men det er kanskje slik kjærligheten tar til?

Slik kjærligheten tar til – det var sentimentalt, og passet helt med en fantasifull personlighet som skriver en harmløs dagbok, men gjemmer den så grundig at man skulle tro den var fylt av forræderi og renkespill. For en tåpelig og farlig ting å gjøre. Leo trengte ingen fysisk beskrivelse av denne vennlige, unge mannen for å kjenne identiteten hans. Han kikket opp på protesjeen, og sa:

– Isaac?

Grigori nølte. Han bestemte seg for å unngå å lyge, og medga:

– Jeg mente at en samtale kunne være nyttig for å bedømme personligheten hennes.

– Jobben din var å ransake leiligheten hennes og registrere hva hun foretok seg. Hun kan ha gjettet at du kom fra MGB. I så fall ville hun ha endret atferden sin for å narre deg.

Grigori ristet på hodet.

– Hun fikk ikke mistanke til meg.

Slike grunnleggende tabber gjorde Leo frustrert.

– Det er noe du vet bare på grunnlag av det hun skrev i dagboken. Samtidig kan hun ha tilintetgjort den opprinnelige dagboken, og erstattet den med disse platte anmerkningene, vel vitende om at hun befant seg under overvåkning.

Da han hørte dette, sprakk hele forsøket på ærbødighet, som et skip som blir smadret mot klippene. Grigori kremtet hånlig, og la for dagen en usedvanlig uforskammethet:

– Hele dagboken er diktet opp bare for å narre oss? Hun tenker ikke på den måten. Det er umulig.

Leo var en tålmodig mann, mer tolerant enn andre tjenestemenn. Nå ble han motsagt av en agent som hadde forsømt sin plikt, og det var åpenbart at Grigori ville teste ham.

– De menneskene som virker uskyldige, er ofte de vi burde følge mest nøye med på.

Grigori betraktet Leo med noe som liknet medynk. For en gangs skyld sto ikke ansiktsuttrykket i stil med svaret:

– Det har du rett i: Jeg burde ikke ha snakket med henne. Men hun er et godt menneske. Det er jeg sikker på. Jeg fant ingenting i leiligheten hennes, ingenting i hennes daglige gjøremål som skulle tilsi at hun er noe annet enn en lojal borger. Dagboken er harmløs. Vi behøver ikke å ta Polina Pesjkova inn til avhør. Hun burde få lov til å fortsette arbeidet sitt som kunstner, en virksomhet hun utmerker seg i. Jeg kan fortsatt legge dagboken tilbake på plass før arbeidsdagen hennes er over. Hun trenger ikke å vite noe om denne etterforskningen.

Leo tittet på fotografiet av henne, som var festet foran på mappen. Hun var vakker. Grigori var betatt av henne. Hadde hun sjarmert ham for å unngå mistanke? Hadde hun skrevet om kjærlighet i visshet om at han kom til å lese linjene, og bli så rørt at han kom til å beskytte henne? Leo ville bli nødt til å granske denne kjærlighetserklæringen. Han hadde ikke annet valg enn å lese dagboken setning for setning. Han kunne ikke stole på protesjeens ord lenger. Forelskelsen hadde gjort ham feilbarlig.

Det var over hundre sider med innføringer. Polina Pesjkova skrev om arbeidet og livet sitt. Personligheten skinte sterkt gjennom: En vimsete stil, avbrutt av avledninger, plutselige innfall og utbrudd. Innføringene fløy fra tema til tema, ofte forlot de en tankeretning uten å fullføre den. Det fantes ingen politiske uttalelser, det hele var konsentrert rundt dagliglivets viderverdigheter og kunsten hennes. Da han hadde lest dagboken, kunne Leo ikke nekte for at det var noe tiltalende ved damen. Hun lo flittig av sine egne feil, og dokumenterte dem med årvåken oppriktighet. Åpenheten kunne være en forklaring på hvorfor hun hadde gjemt dagboken så grundig. Det var høyst usannsynlig at den var forfalsket i noen bedragersk hensikt. Med denne tanken i bakhodet ga Leo tegn til at Grigori skulle sette seg. Han var blitt stående som i giv akt hele tiden mens Leo leste. Han var nervøs. Grigori vaglet seg ytterst på stolen. Leo spurte:

– Si meg nå: Hvis hun er uskyldig, hvorfor gjemte hun dagboken?

Grigori så ut til å fornemme at Leos innstilling mot henne var i ferd med å tine, dermed ble han ivrig. Han snakket fort, og stormet gjennom en mulig forklaring.

– Hun bor sammen med moren sin og to yngre brødre. Hun vil ikke at de skal snoke i den. Kanskje de ville gjort narr av henne. Jeg vet ikke. Hun snakker om kjærlighet, kanskje slike tanker gjør henne forlegen. Vi må kunne være i stand til å avgjøre når noe ikke er viktig.

Leo lot tankene vandre. Han kunne se for seg hvordan Grigori gikk bort til den unge kvinnen. Likevel hadde han vanskeligheter med å forestille seg at hun reagerte positivt på en fremmeds spørsmål. Hvorfor ba hun ham ikke om å la henne være i fred? Det virket ravende ubetenksomt av henne å være så åpenhjertig. Han lente seg forover og senket stemmen, ikke fordi han var redd for å bli overhørt av noen, men for å signalisere at han ikke lenger snakket offisielt til ham, som hemmelig politiagent.

– Hva skjedde mellom dere to? Du gikk bort til henne og begynte å snakke. Og hun …

Leo nølte. Han visste ikke hvordan han skulle avslutte setningen. Til slutt spurte han snublende:

– Og hun svarte …?

Grigori virket usikker på om spørsmålet ble stilt av en venn, eller en overordnet tjenestemann. Da han forsto at Leo virkelig var nysgjerrig, svarte han:

– Hvordan skal man ellers treffe noen, uten at man presenterer seg selv? Jeg snakket om kunsten hennes. Jeg sa jeg hadde sett noen av verkene hennes – og det er sant. Samtalen fortsatte derfra. Hun var lett å snakke med, vennlig.

Dette syntes Leo var uhyre spesielt.

– Hun var ikke mistenksom?

– Nei.

– Det burde hun ha vært.

En kort stund hadde de snakket sammen som venner, om hjertets anliggender, nå var de agenter igjen. Grigori senket hodet.

– Ja, det har du rett i, det burde hun ha vært.

Han var ikke sint på Leo. Han var sint på seg selv. Forbindelsen hans til kunstneren var bygd på en løgn: Hans følelser var grunnlagt på beregning og bedrag.

Leo overrasket seg selv ved å gi dagboken til Grigori:

– Ta den.

Grigori rørte seg ikke, han prøvde å finne ut av hva som var på ferde. Leo smilte.

– Ta den. Hun står fritt til å fortsette arbeidet som kunstner. Det er ikke nødvendig å gå videre med saken.

– Du er sikker?

– Jeg fant ingenting i dagboken.

Da han forsto at hun var trygg, smilte Grigori. Han strakte ut hånden og tok den fra Leo. Idet sidene glapp ut av hendene på ham, kjente Leo en kontur presset inn i papiret – det var ikke et brev eller skrevne ord, men en slags form, noe han ikke hadde sett.

– Vent.

Leo tok dagboken tilbake, åpnet siden, og undersøkte det øverste, høyre hjørnet. Det var et tomrom der. Men da han berørte den andre siden, kunne han kjenne skrift som var prentet inn. Noe var visket ut.

Han tok en blyant og børstet blyet mot papiret, slik at han avdekket en liten krusedull, en skisse ikke større enn tommelen hans. Det var en kvinne som sto på en sokkel med en fakkel i hånden, en statue. Leo glodde tomt på det før han innså hva det var. Det var et amerikansk monument. Det var Frihetsgudinnen. Leo gransket Grigoris ansikt.

Grigori snublet i ordene:

– Hun er kunstner. Hun lager skisser hele tiden.

– Hvorfor er det visket ut?

Han hadde ikke noe svar.

– Har du tuklet med bevisene?

Panikken var tydelig i Grigoris svar.

– Da jeg ble med i MGB i begynnelsen, på den første dagen min, fikk jeg høre en historie om Lenins sekretær, Fotjevam. Hun hevder at Lenin spurte sikkerhetssjefen sin, Felix Dzjerzynskij, om hvor mange kontrarevolusjonære han hadde i arrest. Dzjerzynskij ga ham en papirlapp med tallet ett tusen fem hundre skrevet på. Lenin ga lappen tilbake, med et kryss tegnet på. Ifølge sekretæren brukte Lenin et kryss for å vise at han hadde lest et dokument. Dzjerzynskij misforsto, og henrettet dem alle sammen. Det var derfor jeg måtte viske det ut. Skissen kunne ha blitt misforstått.

Leo syntes det var en upassende sammenligning. Han hadde hørt nok.

– Dzjerzynskij var denne virksomhetens far. Å sammenlikne ditt dilemma med hans er lattervekkende. Vi tillates ikke fortolkningens luksus. Vi er ikke dommere. Vi bestemmer ikke hvilke bevis vi skal framlegge, og hvilke vi skal ødelegge. Hvis hun er uskyldig, slik du påstår, vil det komme fram under videre avhør. I ditt misforståtte forsøk på å beskytte henne har du kompromittert deg selv.

– Leo, hun er et godt menneske.

– Hun har forblindet deg. Dømmekraften din er svekket.

Leos stemme var blitt grov og grusom. Han hørte det selv, og myket opp tonefallet.

– Ettersom beviset er intakt, ser jeg ingen grunn til å vekke oppmerksomhet rundt tabben din, en tabbe som helt sikkert kunne gjort slutt på karrieren din. Skriv rapporten, betegn skissen som bevis, og la folk som er mer erfarne enn oss avgjøre resten.

Han tilføyde:

– Og Grigori, jeg kan ikke beskytte deg flere ganger.

Moskva
Moskvoretskij-broen
KM- trikken

Samme dag

Leo slapp pusten ut på vinduet, slik at det dugget til. Han trykte barnslig fingeren mot kondensen, og tegnet ubevisst omrisset av Frihetsgudinnen – en dårlig versjon av skissen han hadde sett i dag. Han visket den fort ut med det grove stoffet i jakkeermet, og så seg omkring. Tegningen ville ikke vært gjenkjennelig for noen andre enn ham selv, og trikken var nesten tom: Det var bare én annen passasjer om bord, en mann som satt helt forrest, pakket inn i så mange klær mot kulden at bare en liten flik av ansiktet var synlig. Han konstaterte at ingen andre hadde sett tegningen, og fant ut at det ikke var noen grunn til uro. Han som vanligvis var så forsiktig, hadde vanskelig for å tro at han kunne ha begått slik en farlig brøler. Han foretok for mange nattlige pågripelser for tiden, og selv når han ikke jobbet, var det vanskelig å få sove.

Trikken var full av folk, bortsett fra tidlig på morgenen og seint på kvelden. Vognene hadde en tjukk stripe malt på midten, og skramlet gjennom byen som enorme sukkertøy. Leo hadde ofte ikke noe annet valg enn å presse seg inn med makt. De hadde sitteplasser til femti personer, men var vanligvis fylt med dobbelt så mange pendlere som kjempet om plassen. I kveld ville Leo ha foretrukket en travel vogns ubekvemhet, med albuer trykket inn i siden og folk som presset seg forbi. I stedet opplevde han den luksus det var å ha et tomt sete, på vei hjem til et annet privilegium: en tom leilighet – et losji han ikke var nødt til å dele. Det var enda et av yrkets frynsegoder. En manns status var nå definert av hvor mye tomrom som omga ham. Snart ville han få tildelt sin egen bil, en større bolig, kanskje til og med en datcha, et landsted. Mer og mer plass, mindre og mindre kontakt med menneskene han hadde ansvaret for å holde under oppsikt.

Ordene dumpet ned i Leos hode:

Slik kjærligheten tar til

Han hadde aldri vært forelsket, ikke på den måten dagboken beskrev – spenningen ved kanskje å treffe noen igjen, og vemodet så snart de var borte. Grigori hadde risikert livet for en kvinne han knapt kjente. Det måtte da være en kjærlighetshandling? Det kunne jo virke som om kjærligheten i sitt vesen hadde mye med dumdristighet å gjøre. Leo hadde risikert livet for landet sitt mange ganger. Han hadde utvist ekstrem tapperhet og sterkt engasjement. Hvis kjærlighet var et offer, hadde hans store kjærlighet vært staten. Og staten hadde elsket ham igjen som en yndlingssønn, belønnet ham og gitt ham makt. Det var utakknemlig, vanærende, at tanken overhodet skulle slå ned i ham, om at denne kjærligheten ikke strakk til.

Han smatt hendene inn under beina, og saumfarte setet for et spor av varme. Han fant det ikke, og begynte å skjelve. Støvelsålene plasket mot dammen av smeltet snø på stålvognens gulv. Brystet føltes tungt, som om han led av influensa uten andre symptomer enn utmattelse og sløvhet. Han ville lene seg mot vinduet, lukke øynene, og sove. Glasset var for kaldt. Han tørket vekk en ny kondensflekk, og myste ut. Trikken krysset broen og passerte gater med snødynger. Det snødde mer, store snøfnugg som traff vinduet.

Trikken saktnet farten og stanset. For- og bakdørene skranglet seg opp, og snøen kom fykende inn. Føreren snudde seg mot den åpne døren og ropte ut i natten:

– Skynd deg! Hva venter du på?

En stemme svarte:

– Jeg sparker snø av støvlene!

– Du slipper inn mer snø enn du sparker av. Kom inn med det samme, ellers stenger jeg dørene!

Passasjeren steg inn, en kvinne med en tung bag i hendene, støvlene var fulle av snø. Idet dørene gikk igjen bak henne, bemerket hun til føreren:

– Det er uansett ikke så varmt her inne.

Føreren pekte mot utsiden.

– Kanskje du heller vil gå?

Hun smilte, og avdramatiserte dermed spenningen. Den morske føreren lot seg sjarmere og smilte tilbake.

Kvinnen snudde seg, tok et overblikk over vognen og fanget Leos blikk. Han gjenkjente henne. De bodde i nærheten av hverandre. Hun het Lena. Han så henne ofte. Hun hadde faktisk fanget oppmerksomheten hans, fordi hun oppførte seg som om hun ikke ønsket å bli lagt merke til. Hun kunne kle seg i alminnelige klær, slik de fleste kvinner gjorde, men selv var hun langt fra alminnelig. Ønsket hennes om anonymitet kjempet mot dragningen fra skjønnheten hennes, og selv om Leos jobb ikke hadde vært å observere mennesker, ville han helt sikkert ha lagt merke til henne.

Han hadde støtt på henne på T-banen for en uke siden. De hadde stått så tett sammen at det kjentes uhøflig å si hallo. Siden de hadde sett hverandre flere ganger, var det i det minste høflig å anerkjenne det. Han hadde vært så nervøs at det hadde tatt ham flere minutter å manne seg opp til å snakke til henne, han hadde brukt så lang tid at hun hadde steget av vognen, og en frustrert Leo fulgte etter henne selv om det ikke var hans stasjon, en impulsiv handling som var helt utypisk for ham. Idet hun gikk mot utgangen, strakte han fram hånden og berørte skulderen hennes. Hun spant rundt, med store, brune øyne på utkikk etter fare. Han spurte hva hun het. Hun sendte ham et vurderende blikk samtidig som hun gransket passasjerene som gikk forbi, før hun sa at hun het Lena, og kom med en unnskyldning om at hun hadde det travelt. Dermed ble hun borte. Det fantes ikke den minste antydning til oppmuntring, heller ikke den minste antydning til uhøflighet. Leo våget ikke å følge etter henne. Fårete gikk han tilbake til plattformen og ventet på neste tog. Vågestykket hadde kostet ham dyrt. Han kom for seint på jobben den dagen, noe han aldri hadde gjort før. Det lå en viss trøst i at han endelig hadde fått vite hva hun het.

I dag var første gang han hadde sett henne siden den klossete presentasjonen. Han satt anspent der hun bevegde seg ned gjennom midtgangen, i håp om at hun ville ta plassen ved siden av ham. Hun vaklet i takt med bevegelsene i trikken og passerte ham uten et ord. Kanskje hun ikke hadde gjenkjent ham? Leo kastet et blikk bakover. Hun satte seg nesten bakerst i vognen. Hun hadde bagen i fanget, og stirret på snøen som falt ned der ute. Det var ingen vits i å lyge for seg selv: Selvfølgelig husket hun ham, det skjønte han av måten hun omhyggelig ignorerte ham på. Avstanden hun hadde plassert mellom dem såret ham; hver meter var et mål på motviljen hennes mot ham. Hvis hun hadde villet snakke, ville hun ha satt seg nærmere. Men det ville ved ettertanke ha vært for selvsikkert. Det var opp til ham å nærme seg henne. Han visste hva hun het. De var bekjente. Det var ikke noe upassende ved å få i gang en ny samtale. Jo lenger han ventet, desto vanskeligere ville det bli. Hvis samtalen slo feil, var litt stolthet alt han hadde å tape. For seg selv spøkte han med at han kunne bære et slikt tap: Kanskje han uansett travet rundt med for mye stolthet.

Han reiste seg brått, bestemte seg for en framgangsmåte og skrittet bort til Lena med et falskt uttrykk av selvtillit. Han tok plassen foran henne, og lente seg over rygglenet:

– Jeg heter Leo. Vi møttes her om dagen.

Hun brukte så lang tid på å svare at Leo lurte på om hun kom til å overse ham.

– Ja, det husker jeg.

Det var først nå at han husket at han ikke hadde noe å snakke om. Han improviserte kjapt og forlegent, og bemerket:

– Jeg hørte du sa at det er like kaldt på denne trikken som det er der ute. Jeg tenkte på det samme. Det er veldig kaldt.

Han rødmet av den banale kommentaren, og angret bittert på at han ikke hadde tenkt gjennom samtalen på forhånd. Hun så på Leos frakk, og svarte:

– Kaldt? Selv om du har en så fin frakk?

Leos status som agent skaffet ham tilgang til en rekke fine jakker, håndlagde støvler, tjukke skinnluer. Frakken var ensbetydende med statusen hans. Han ønsket ikke å medgi at han jobbet for det hemmelige politiet, og tydde til en løgn:

– Den var en gave fra faren min. Jeg vet ikke hvor han kjøpte den.

Leo endret samtaleemne.

– Jeg har sett deg her og der. Jeg lurer på om vi ikke bor i nærheten av hverandre.

– Trolig det.

Svaret forundret Leo. Lena var tydeligvis motvillig til å fortelle ham hvor hun bodde. Slik forsiktighet var ikke uvanlig. Han burde ikke ta det personlig. Han forsto det bedre enn noen annen. Det tiltrakk ham faktisk. Hun var skarp, og det var en del av tiltrekningskraften hennes.

Blikket hans forflyttet seg til bagen hennes, som var fylt av bøker, notatblokker – kladdebøker fra en skole. Han prøvde å anlegge en fortrolig tone, strakte seg fram og tok ut en av bøkene.

– Er du lærer?

Leo tittet ned på det som var skrevet på forsiden. Lena rettet seg litt opp.

– Det stemmer.

– Hva underviser du i?

Lena ble skjør i stemmen.

– Jeg er lærer i …

Hun glemte hva hun skulle si, og tok seg til pannen.

– Jeg er lærer i politikk. Beklager, jeg er så trøtt.

Det fantes ingen tvetydighet. Hun ville at han skulle la henne i fred. Hun kjempet mot trangen til å være uhøflig. Han la boken tilbake.

– Unnskyld meg. Jeg forstyrrer deg.

Leo reiste seg, ustø på beina, som om trikken bevegde seg over et stormfullt hav. Han gikk tilbake til plassen sin og støttet seg til stangen. Blodet i årene var erstattet av ydmykelse, følelsen pumpet rundt i kroppen – hele huden brant. Flere minutter etter at han hadde satt seg med sammenpressete kjever, stirrende ut av vinduet, mens den milde avvisningen hennes kimte gjennom skallen, oppdaget han at hendene hans hadde vært så hardt knyttet at en rad av negleavtrykk var plantet inn i håndflatene.

Moskva
Lubjanka-plassen
Lubjanka, det hemmelige politiets hovedkvarter

Dagen etter

Leo hadde ikke sovet natten før, han lå i sengen og stirret i taket, mens han ventet på at det ydmykende stikket skulle gi seg. Etter mange timer hadde han stått opp og vandret hvileløst rundt i den tomme leiligheten fra rom til rom som et dyr i bur, full av hat over tumleplassen han hadde fått tildelt. Det var bedre å sove på brakke, det rette stedet for en soldat. Leiligheten var en familiebolig, gjenstand for manges misunnelse, bortsett fra at den var tom – kjøkkenet ubrukt, stuen uberørt, upersonlig, ikke annet enn et sted å hvile seg etter en arbeidsdag.

Han kom tidlig, gikk inn på kontoret og satte seg ved skrivebordet. Han kom alltid tidlig, bortsett fra den dagen han hadde stoppet for å be om Lenas navn. Ingen andre var på kontoret, i hvert fall ikke i denne etasjen. Det var kanskje folk nedenunder i avhørsrommene, der utspørringene kunne pågå dagevis i strekk uten opphold. Han sjekket klokken. Personalet ville begynne å ankomme om en times tid.

Leo begynte å arbeide, i håp om at avledningen ville drive hendelsen med Lena ut av hodet. Likevel var han ute av stand til å konsentrere seg om dokumentene han hadde foran seg. Med en brå håndbevegelse feide han papirene ned på gulvet. Det var utålelig – hvordan kunne en fremmed ha en slik innvirkning på ham? Hun betydde ingenting. Han var en betydningsfull mann. Det fantes andre kvinner, masser av dem, mange ville blitt takknemlige for oppmerksomheten hans. Han reiste seg og begynte å vandre rundt på kontoret slik han hadde gjort i leiligheten, med en innestengt følelse. Han åpnet døren og gikk bortover den forlatte korridoren, og befant seg i et kontor der rapporter om mistenkte ble oppbevart. Han undersøkte om Grigori hadde avlagt rapport, i påvente av at lærlingen hadde glemt det, eller hadde forsømt plikten sin av sentimentale grunner. Dokumentet var avlevert, det lå og vansmektet i bunnen av en stabel med lavt prioriterte mapper, mange av dem ville ikke bli lest på uker, siden de handlet om høyst trivielle hendelser.

Leo løftet opp Pesjkovas mappe, og kjente vekten av dagboken inni. Han tok en rask avgjørelse, og plasserte den i stabelen med høyest prioritet, helt øverst – der de mest alvorlig mistenkte var, og sørget dermed for at saken ville bli vurdert i dag, så snart personalet ankom.

Da han kom tilbake til pulten, begynte Leos øyne å lukke seg, som om denne byråkratiske handlingen gjorde at han endelig ville få sove.

*

Leo åpnet øynene. Grigori hadde puffet ham våken. Leo reiste seg, flau over å ha blitt knepet sovende ved skrivebordet, og lurte på hva klokken var.

– Går det bra med deg?

Han samlet tankene, og kom på det – mappen.

Han hastet ut av kontoret uten et ord. Korridorene var travle: Alle var på vei til jobb. Leo satte opp farten, skjøv seg forbi kollegene, og kom til rommet der aktive saker ble oppbevart til vurdering. Han overså kvinnen som spurte om han trengte hjelp og søkte gjennom bunken med mapper på leting etter dokumentene om kunstneren Polina Pesjkova. Mappen hadde ligget øverst. Det var bare seksti minutter siden han hadde lagt den der. Sekretæren spurte på nytt om han trengte hjelp.

– Det lå en mappe her.

– De er blitt hentet.

Pesjkovas sak hadde gått til behandling.

Samme dag

Leo gransket Grigoris ansikt etter tegn på hat eller avsky. Lærlingen visste åpenbart ikke at Polina Pesjkovas mappe var blitt flyttet. Han kom snart nok til å oppdage det. Leo burde komme ham i forkjøpet med en forklaring, en unnskyldning – han var utmattet, han hadde bare kastet et blikk på dokumentene og lagt dem i feil bunke. På den andre siden var det ikke nødvendig å nevne det. Bevisene mot kunstneren var skjøre. Mappen kom til å bli vurdert, og avvist. Den hadde uansett måttet bli vurdert: Leo hadde bare framskyndet prosessen. Om det verste skjedde, ville hun bli innkalt til samtale. Hun ville stå fritt til å fortsette arbeidet sitt. Grigori kunne treffe henne igjen. Leo burde legge hele saken til side og konsentrere seg om oppgaven som lå foran ham – det neste oppdraget deres. Grigori spurte:

– Går det bra med deg?

Leo la hånden på Grigoris arm.

– Det er ikke noe.

*

Lysene var skrudd av. Det surret i projektoren bakerst i rommet. På lerretet dukket bilder av en idyllisk landsby opp. Husene var av tømmer, og det var torv på takene. Små hager sto frodige av sommerens urter. Feite høner pikket til korn, som flommet over fra leirkrukker. Det var overflod av alt, også solskinn og godt humør. Bøndene var kledd i tradisjonelle drakter, sjal med mønster og hvite skjorter. De skred gjennom kornåkrer, på vei tilbake til landsbyen. Solen skinte, og himmelen var blå. Mannfolka var sterke. Kvinnene var sterke. Ermene var dratt opp. Svulmende musikk ble erstattet av en formell nyhetsoppleser.

– I dag fikk disse gårdsarbeiderne et overraskelsesbesøk.

Midt i landsbyen sto en del menn iført dress, malplasserte og utilpasse. De dresskledde mennene førte æresgjesten gjennom de pittoreske omgivelsene med smil i de lubne ansiktene sine. Den besøkende var en mann seint i tjueårene, høy, velbygd og kjekk. Enten var det et redigeringsknep, eller det skyldtes individets karaktertrekk, men han så ut til å ha klistret et permanent glis i ansiktet. Han hadde hendene på hoftene. Han var uten jakke og hadde oppbrettete ermer, akkurat som bøndene. Iveren hans virket oppriktig, i motsetning til det landlige oppstyret som utspilte seg rundt ham. Nyhetsoppleseren fortsatte:

– Jesse Austin, verdensberømt negersanger og overbevist kommunist, er på landsbygda som en del av sin rundreise i vårt storslåtte land. Selv om han er borger av De forente stater, har Mr. Austin vist seg å være en svært oppriktig venn av Sovjetunionen, han synger om levemåten vår, og vårt lands tro på frihet og rettferdighet.

Filmen skiftet til et nærbilde av Mr. Austin. Svarene hans var dubbet til russisk, engelsken var fortsatt hørbar i mellomrommene i oversettelsen.

– Jeg har et budskap å formidle til verden! Denne nasjonen elsker sine innbyggere! Denne nasjonen gir innbyggerne sine næring! Det fins mat her! Og i massevis! Historiene om sult er løgn. Historiene om lidelse og elendighet er propaganda fra kapitalistiske storforetak, som vil ha dere til å tro at de er de eneste som kan skaffe dere de tingene dere trenger. De vil dere skal smile og si takk når dere betaler en dollar for mat som er verdt én cent! De vil ha arbeiderne til å føle takknemlighet når de får betalt et par dollar for slitet sitt, samtidig som storforetakene tjener millioner. Ikke her! Ikke i dette landet! Til verden sier jeg – det fins en annen måte! Jeg sier det igjen – det fins en annen måte! Og jeg har sett det med mine egne øyne.

De dresskledde mennene omga Austin i en beskyttende sirkel, mens de lo og klappet. Leo lurte på hvor mange av bøndene som var statens sikkerhetsagenter. Alle sammen, antok han. Ingen ekte gårdbruker ville blitt tiltrodd oppgaven med å gjennomføre en slik forestilling.

Filmrullen tok slutt. Deres overordnede, major Kuzmin, steg fram fra den bakerste enden av rommet. Han var en kort kraftkar med briller med tjukke linser, og kunne se komisk ut for en utenforstående. For MGBs tjenestemenn gjorde han ikke det, for de visste hvilken makt han hadde, og kjente godt hans vilje til å bruke den. Han erklærte:

– Disse bildene ble filmet i 1934, da Mr. Austin var tjuesju år gammel. Hans entusiasme for vårt regime er ikke blitt mindre siden den gang. Hvordan kan vi være sikre på at han ikke er en amerikansk spion? Hvordan kan vi være sikre på at kommunismen hans ikke er en bløff?

Leo visste litt om sangeren. Han hadde hørt sangene hans på radio. Han hadde lest noen artikler om ham, ingen av dem ville blitt offentliggjort med mindre myndighetene anså ham som et verdifullt aktivum. Han fornemmet at Kuzmins spørsmål var retoriske, så han sa ingenting og ventet på at Kuzmin skulle fortsette. Majoren leste opp fra en mappe:

– Mr. Jesse Austin ble født i 1907 i Braxton i Mississippi, han flyttet med familien sin til New York da han var ti år gammel. Mange negerfamilier flyttet vekk fra Sørstatene, der de hadde opplevd forfølgelse. Mr. Austin snakker uttømmende om disse opplevelsene i avskriftene jeg har gitt dere. Dette hatet er en sterk kilde til misnøye blant svarte amerikanere, og et effektivt middel til å verve dem til kommunismen, kanskje det mest effektive vi har.

Leo tittet opp på sin overordnede. Han snakket ikke om hat som noen forbrytelse, det fantes ingen rette eller gale handlinger, alt ble vurdert i politisk øyemed. Det var ikke et spørsmål om engasjement, men om beregning og analyse. Kuzmin fanget Leos blikk.

– Har du noe du ønsker å si?

Leo ristet på hodet. Kuzmin avsluttet opplesningen:

– Mr. Austins familie flyttet i 1917, i likhet med mange andre. Dette var en periode med masseutvandring fra sør til nord. Av alt hatet Jesse Austin opplevde, lurer vi på om det kan ha vært hatet i New York som gjorde ham til kommunist. Han ble ikke bare hatet av hvite familier, han oppdaget også at han ble hatet av negerfamilier fra middelklassen, som allerede hadde etablert seg i området. De var livredde for at innvandrerne skulle oversvømme byene i nord. Det ble et vendepunkt i livet hans da han fikk se at menneskene som skulle stille seg solidariske med de nyankomne, vendte seg mot dem. Han ble vitne til hvordan klassetenkningen splitter selv de mest sammensveisede lokalsamfunn.

Leo bladde gjennom sitt eksemplar av mappen. Det fantes bare ett fotografi av den unge Mr. Austin sammen med foreldrene. Moren og faren sto rake i ryggen som om de var nervøse for kameraet, med den unge Austin mellom seg. Kuzmin fortsatte:

– I New York var faren hans heisfører i et nedslitt hotell kalt The Skyline, som siden gikk konkurs. Hotellet spesialiserte seg på alle de typer moralsk fordervelse som typisk forekommer i en kapitalistisk by – særlig narkotika og prostitusjon. Så vidt vi vet var ikke faren innblandet i den ulovlige virksomheten; selv om han ved flere anledninger ble arrestert, ble han løslatt uten å bli siktet. Moren hans var hushjelp. Jesse Austin hevder at det ikke var vold eller drukkenskap som ødela barndommen hans. Det som brøt familien ned, var fattigdom og elendighet. Rommet de bodde i var kaldt om vinteren og varmt om sommeren. Faren døde da Jesse Austin var tolv år gammel. Han pådro seg lungetuberkulose. Selv om De forente stater innehar en del utmerkede helseressurser, er de ikke tilgjengelige for alle. For eksempel har New York Citys livsforsikringsselskap bygd et av de ypperste sanatoriene for sine ansatte. Mr. Austins far var imidlertid ikke ansatt hos New York Citys livsforsikringsselskap. Han hadde ikke råd til et opphold på sanatorium. Til denne dag er Mr. Austin sikker på at dersom ressursene hadde vært tilgjengelige for faren, så ville han ha overlevd. Dette kan ha vært nok en betydningsfull hendelse i Mr. Austins politiske utvikling. Å se sin far dø, i et land der helsetjenester avhenger av arbeidsforholdet ditt, som i sin tur avhenger av hudfargen din, herkomstens tilfeldigheter.

Denne gangen løftet Leo hånden. Kuzmin nikket til ham.

– Hvis dette er tilfellet, hvorfor blir ikke flere amerikanere kommunister?

– Det der er et veldig viktig spørsmål, et spørsmål vi forundres over. Hvis du skulle finne ut av svaret, kan du få jobben min.

Kuzmin lo, en merkelig, undertrykt lyd. Da han var ferdig, fortsatte han:

– Selv om Mr. Austin er full av lovord om moren, ble hun tvunget til å jobbe mange skift etter farens død. Siden han var så mye for seg selv, begynte han å synge for å ha noe å gjøre, og et innfall i barndommen ble til en karriere. Sang og komposisjon har aldri vært atskilt fra de politiske synspunktene hans. Slik han ser det, er de to sider av samme sak. Ulikt mange negersangere er ikke Jesse Austins sangerkunst rotfestet i kirken, men i kommunismen. Kommunismen er kirken hans.

Major Kuzmin satte på en plate, og de ble sittende og lytte til Mr. Austin. Leo forsto ikke teksten. Men han forsto hvorfor Kuzmin, et av de mest mistenksomme mennesker som fantes, ikke tvilte på Mr. Austins oppriktighet. Det var en av de ærligste stemmene Leo hadde hørt, ord som virket som om de kom like fra hjertet, mildnet verken av forsiktighet eller kald beregning. Kuzmin slo av musikken.

– Mr. Austin er blitt en av våre viktigste propagandister. I tillegg til de agiterende tekstene og den kommersielle suksessen, er han en gnistrende taler, og kjent verden over. Musikken har gjort ham berømt, slik at hans politiske synspunkter har fått en internasjonal plattform.

Kuzmin gjorde tegn til filmmaskinisten.

– Dette er opptak fra en tale han holdt i Memphis i 1937. Se godt etter. Det er ikke oversatt, men hold øynene på publikums reaksjon.

Spolen ble skiftet. Framviseren surret i vei. Den nye filmen viste en konsertsal fylt av tusener av mennesker.

– Legg merke til at hele publikum er hvitt. Det fantes lover i Amerikas sørstater som sa at et publikum måtte være enten helt hvitt eller helt svart. Integrasjon eksisterte ikke.

Mr. Austin sto på scenen, kledd i smoking, og henvendte seg til folkemengden. Enkelte publikummere forlot salen, andre kom med tilrop. Kuzmin pekte på noen av personene som gikk ut.

– Interessant nok er det mange i dette hvite publikummet som gjerne vil høre musikken hans. På slutten av konserten applauderer de, de gir ham til og med stående ovasjon. Mr. Austin er imidlertid ute av stand til å avslutte en konsert uten en politisk tale. Så snart han begynner å tale om kommunismen reiser de seg og går, eller roper ukvemsord. Iaktta allikevel Mr. Austins ansiktsuttrykk idet dette skjer.

Det var ingen tegn til skuffelse i Austins ansikt over reaksjonen deres. Han så ut til å nyte fiendtligheten deres, faktene hans ble mer selvsikre, og han fortsatte med talen.

Kuzmin skrudde på lyset.

– Oppdraget deres er avgjørende. Mr. Austin er under økende press fra amerikanske myndigheter på grunn av sin aldri sviktende støtte til vårt land. Mappene deres inneholder artikler han har skrevet som er publisert i amerikanske, sosialistiske aviser. Dere kan selv se hvor provokative de er for en konservativ samfunnsinstitusjon, et rop om endring og krav om revolusjon. Vi frykter at Austin kan miste passet sitt. Dette kan bli hans siste besøk.

Leo spurte:

– Når er han her?

Kuzmin stilte seg foran dem, og la armene i kors.

– I kveld. Han blir i byen i to dager. I morgen får han en omvisning i byen. Om kvelden holder han konsert. Jobben deres er å sørge for at ingenting går galt.

Leo ble sjokkert. De hadde fått så liten tid til å forberede seg på. Han ga bekymringen luft i spørsmålet:

– Han kommer i kveld?

– Dere er ikke den eneste troppen som mottar oppdraget. I siste liten fikk jeg det innfallet å be dere ta del i det. Jeg har sansen for deg, Demidov. Det ville vært forståelig om gjesten vår, som befinner seg under så streng granskning i sitt eget hjemland, begynte å trekke sin lojalitet til vår nasjon i tvil. Jeg vil ha mine beste folk satt på saken.

Kuzmin la hånden på Leos skulder og trykket litt til, både som en tillitserklæring og for å understreke oppdragets betydning.

– Hans kjærlighet til landet vårt må hegnes om, for enhver pris.