Axel Hellstenius

Mens Blücher sank

Axel Hellstenius

Mens Blücher sank

Til Thomas og Agnes

Oscarsborg

Det er dype nattens tider.

Fortets vakter går sin runde

under stjernene som skrider

dypt i himmelhavets grunne.

Fortet ligger som i slummer

på en liten jordisk ø

og mot øens strender skummer

vårlig vill og våken sjø

Det er natt og tid til tanker

om vår fremtids dunkle gåde

Ennu ligger vi for anker

i en havn av fred og nåde.

Ennu har ei verdensvreden

veltet sine stormer hit.

Enn er bølgen blå i leden

enn er vintersneen hvit

Herman Wildenvey

Mandag 8. april 1940

– et sted i Kattegat

Karl

Skipet girer. Vi legger oss over og dreier babord. Maskinene går for fullt. Vibrasjonene merkes godt. Alle er stille og lytter intenst. Da jeg var innom byssa for noen timer siden, gikk ryktene om at det var observert ti engelske ubåter i farvannet. Vi på styrbord, tredje kanon er på postene våre, klare til strid og ivrige etter å gjøre det vi har trent på.

For en time siden ble det blåst «Klart skip til strid». Utkikken på Emden hadde observert en engelsk ubåt bare to nautiske mil unna. Fra ildledersentralen fikk vi høre at ubåten avfyrte to torpedoer. Begge bommet heldigvis. Nå ventes ny melding. Om hvorvidt flere fiendlige torpedoer er på vei. Albatross, Kondor og Möve, jager rundt og slipper dypvannsbomber der man håper ubåten befinner seg. Det lyder dempete drønn når bombene eksploderer dypt under overflaten.

Sikksakk-manøvreringen fortsetter, og skipet girer på nytt, nå skarpt styrbord. Jeg holder meg fast og skotter bort på førstekanonér Jan Wahlmer. Han sitter godt i setet sitt og holder fingrene på avtrekkeren. Jan er 21 år gammel, men ser eldre ut nå. Han er liten av vekst og har kort, brunt hår. Vanligvis er han blid og fornøyd, men nå stirrer han stivt på sjefen vår, Oberfähnrich Walter Kröger. Han står bøyd over sikteinstrumentene sine, med telefonrøret presset mot øret og pannen rynkete av spenning og konsentrasjon. De tykke panserplatene i tårnet på vår blankpussete 10,5 cm hurtigladerkanon beskytter oss mot granatild, men ikke mot en torpedo som treffer oss under vannlinjen og river opp skroget.

Skipet er så nytt at vi nesten ikke har hatt tid til å skyte inn kanonen. Kun to ganger har har det vært skutt med skarp ammunisjon. Begge gangene i Østersjøen. Noen gamle flytebøyer ble lagt ut som blink. Vi traff to og bommet på to. Ikke så verst, egentlig.

Vi er seks mann som betjener kanoen. Foruten Oberfähnrich Kröger og Jan er det Johann Wimmer og Dieter Salbach, begge andrekanonérer. Pluss Frank Schlunz, som er tredjekanonér og ansvarlig for ammunisjonen. Jeg er også tredjekanonér. Jobben min er å få vekk brukte granathylser slik at ingen snubler i dem, samt hjelpe til med å bringe opp ny ammunisjon. Hvis sambandet svikter, kan Kröger bruke meg til å løpe frem og tilbake med beskjeder. Frem til nå har alt fungert bra. Varm kaffe og kjeks er det eneste jeg har blitt sendt for å hente.

Mandag 8. april 1940

– Drøbak

Bjørg

Skolen er slutt og jeg rusler alene hjemover langs snødekte veier. Det er glatt. Etter noen varme vårdager, kom vinteren tilbake med snø og kulde i forrige uke. Himmelen er grå, samme farge som inni meg. Vanligvis er vinteren en stille tid her i Drøbak. Hver dag de samme menneskene på de samme stedene. Men sånn som tidene er nå, med ufred ute i Europa, dukker stadig nye opp. Flest soldater selvfølgelig. Stort sett holder de seg ute på festningen, men av og til får de komme inn til byen og gjøre små ærend. Det er da jeg ser dem, når de er innom kolonialbutikken til fru Aasland, der jeg hjelper til. Her kjøper de tobakk, kjeks, sjokolade og andre småting.

Bjørg heter jeg og er snart seksten år. Alle sier jeg er heldig som har jobb. Den kan jeg takke fru Aasland for. Men gode karakterer fra folkeskolen ga meg lov til å fortsette på middelskolen. Viktigst er likevel jobben. Særlig nå når mor er syk. Og etter det med far. Vi trenger pengene. Huset vårt er ikke noe ordentlig hus, bare en liten, trekkfull hytte. Ingolf Sørensen eier den. Han er venn av far. Eller … Han var en venn av faren min. Sørensen er gammel hvalfanger og har flere liknende hytter som han leier ut til sommerferierende oslofolk. Mor sier han er rik. Etter det som skjedde, får vi bo her gratis. Brått ser jeg far for meg. På vei opp langs den lange, loddrette skipssiden. Nei, jeg vil ikke tenke på far nå. Jeg åpner døren til Sørensens hytte og går inn i den trange, kalde gangen.

– Mor?

Jeg forventer ikke svar, går bare videre inn i den knøttlille stuen og setter fra meg ranselen. Ovnen er kald. Jeg fyrte opp i dag tidlig, men nå er det ikke glør igjen. Heldigvis er det nok ved. Vi har mange snille naboer. Jeg dytter inn noen tørre kubber, fyrer opp og blåser til ilden får skikkelig tak. Jeg stirrer inn i flammene og forsøker å tørke vantene mormor strikket i fjor jul. Etter noen minutter lukker jeg ovnsdøren og reiser meg motvillig.

– Mor?

Fortsatt ikke svar. Sakte presser jeg klinken ned og åpner døren til soverommet hennes. En sur og innstengt lukt slår mot meg. Stanken bringer av en eller annen grunn opp minnet av nattens drøm.

– Mor?

Hun ligger på ryggen og glaner i taket. Jeg åpner vinduet og slipper inn litt frisk og kjølig aprilluft.

– Er du tørst?

Uten å vente på svar, går jeg ut i kjøkkenet og fyller to glass fra vannbøtten under utslagsvasken. To brukte kaffekopper og en smulete asjett står på den slitte, men renskurte kjøkkenbenken. Den forteller at mens jeg var på skolen, var en av nabokonene innom. Hun har hjulpet mor på do og gitt henne mat. Ja, det er mange snille mennesker her i Drøbak.

Tilbake på soverommet rekker jeg mor det ene vannglasset, men hun tar ikke imot. Jeg drikker en stor slurk fra mitt og setter begge på nattbordet. Så dumper jeg ned på den slitte pinnestolen ved sengeenden. En stund blir jeg sittende taus og bare glane ut i luften, men så orker jeg ikke tausheten lenger.

– Jeg fikk ganske god karakter på den matematikkprøven. Du husker at jeg fortalte deg om den? Anna har forresten også fått influensa. Nå er fem stykker i klassen syke. Kanskje jeg også blir syk?

Mor svarer ikke, så jeg fortsetter:

– Jeg kjenner meg litt rar for tiden. Det har jeg sagt før. At jeg har på følelsen at det vil hende noe. Husker du at jeg har fortalt deg det? I natt drømte jeg i hvert fall masse ekkelt igjen. Jeg drømte blant annet at jeg traff en …

Nei. Jeg avbryter meg selv. Jeg vil ikke fortelle den drømmen likevel. Den er for privat. Jeg kaster et nytt blikk på mor. Øynene har sunket dypt inn i ansiktet hennes. En tynn, melkehvit hinne har lagt seg over dem. Ansiktshuden er gjærfarget. Hun har blitt så liten. Ikke at hun noen gang har vært tykk, men jeg har da sett fotografier av en sterk og solid bondejente, i ferd med å kaste nyslått høy over en hesje, melke en ku og ta opp poteter på storgården. Jeg har også sett et uskarpt bilde av mor da hun var på min alder. Fra husmannsplassen der hun vokste opp. Smilende sitter hun på trappen med en søt kattunge i fanget. Det er smilet jeg husker. Et sånt smil er det lenge siden jeg har sett. Ja, jeg vet nesten ikke om jeg noen gang har sett mor smile på den måten. Kanskje hun bare har smilt sånn én gang? Nå ligger hun i hvert fall alvorlig og stille i sengen. Det er så vidt dynen beveger seg når hun puster ut og inn. Jeg vurderer å bare gå herfra, men som vanlig blir jeg og fortsetter enetalen min:

– Har det skjedd noe mer, da? Jo, vi øvde på evakuering i dag også. Men faren til Anna var innom butikken i går og sa vi ikke har noen grunn til å være redde. Norge har holdt seg nøytrale før, sa han. Men i avisen sto det om tyske matroser som lå og fløt i sjøen utenfor Lillesand. Hvor skulle de egentlig? Har du vært litt oppe i dag? Jeg så du hadde spist. Så bra. Vil du stå opp litt nå? Vær så snill?

Ikke så mye som litt risting på hodet fra mor. Det er ikke uventet, men jeg klarer ikke la være å håpe. Hver dag når jeg kommer hjem fra skolen, håper jeg at alt er annerledes her. At det er sånn som hos Anna, bestevenninnen min. Hvorfor kan ikke jeg også ha en mor som går rundt i huset og smiler? Som er nyvasket og pen i tøyet. Som feier og vasker. Som bretter klærne mine pent og legger dem i en rosemalt kommode. Som lager honningte og varme pannekaker og spør hvordan jeg har hatt det på skolen i dag.

Et plutselig raseri velter opp i meg.

– Stå opp, din fordømte hurpe!

Men mor blir liggende.

– Snakk til meg!

Mor reagerer ikke.

– Snakk til meg, sa jeg! Hører du hva jeg sier? Jeg hater deg! Skjønner du det?

Men det hjelper ikke å være sint. Ingenting hjelper. Jeg har smelt i dører. Jeg har ledd og fortalt morsomme historier. Jeg har knust glass og kopper. Jeg har tryglet og bedt på mine knær om at hun skal komme seg opp og gjøre noe. Jeg har vært iskald og avvisende. Jeg har truet med å ta livet av meg. Alt er prøvd, ingenting hjelper. Langsomt renner irritasjonen av. Jeg reiser meg og ser ned på henne.

– Jeg synes synd på deg. Jeg gjør det. Men det er synd på meg også. Som har en mor som deg. Som bare har ligget sånn i snart to måneder. Nå går jeg til doktor Jørgensen og ber om at de fra asylet kommer og henter deg!

Doktor Jørgensen er mors lege. Han har fortalt at hvis hun ikke snart blir bedre, må han sende henne vekk. Hvor sier han ikke, men han mener nok til et galehus. Kanskje hun er gal? Flere på skolen har ertet med det. Anna også. Da var vi ikke venner på flere uker. Gal eller ikke, hun er moren min. Derfor er jeg glad i henne.

– Jeg må løpe nå. Er det noe du vil ha fra butikken?

Mor snur seg sakte. I et kort øyeblikk tror jeg hun skal svare. Men blikket stanser.

– Dette går ikke! Hvis du ikke sier noe snart, blir jeg gal jeg også. Jeg kommer ikke hjem før du har begynt å snakke igjen. Hører du?

Mor lukker øynene. Jeg løper ut av soverommet, smeller døren hardt igjen, men stanser ute i den kalde gangen. Lytter. Håper hun skal rope.