Elisabeth Hammer

12

Maria av Svaneberg

Tukthuset

Elisabeth Hammer

12

Maria av Svaneberg

Tukthuset

Personer:

Svaneberg gods:

Maria Liene, seriens hovedperson

Amanda Edelberg, Marias storesøster

Eilert Liene, den avdøde faren til Maria, Amanda og Knud

Margrethe Liene, mor til Maria og Amanda

Knud Liene, godsherre på Svaneberg gods, og halvbror av Maria og Amanda

Sigrid Liene, gift med Knud

Berthe Liene, Knud og Sigrids datter, Marias niese

Birk Liene, Knud og Sigrids sønn, Marias nevø

Stefan og Marte Grøne, kusk og kokke på Svaneberg gods

Mathias Grøne, Marias barndomsvenn

Iver Grøne, Mathias’ lillebror

Gustav Andersson, tjener

Tenviken by:

Karl Lattmann, byens prest

Herr Vesterøy, pensjonert major og venn av Marias far

Sven Holmegren, fogd

Ingelil Holmegren, fogdens kone

Selma Holmegren, fogdens datter

Andre:

Philip Landegaard, godsherre av Sortskog gods

Sofie, Philips datter

Olga Heimdal, husfrue på Sortskog gods

Karen Haddal, Marias bestevenninne

Geir Haddal, Karens ektemann

Ernst Taulor, Marias ektefelle

Peder, lovløs

John Edelberg, Amandas ektefelle

Edith Edelberg, Johns mor

Gert Hanseth, John Edelbergs venn

Åse Gyldensten, enkefrue, tidligere forlovet med Philip Landegaard

Slik sluttet forrige bok:

Sollyset var skarpt da de kom ut av stallen, og Maria skygget for øynene.

– Maria, vent. Philip holdt henne tilbake, og hun snudde seg mot ham.

– Hva?

– Du har fullt av høy i håret. Han smilte, før han i stort alvor begynte å plukke ut stråene. Med solen i ryggen så hun bedre, og nå la hun merke til at også han hadde høy på klærne. Litt lattermild børstet hun det bort, og da de var ferdige, trakk han henne inn i armene sine og kysset henne.

Da de hørte skrittene i grusen trodde de det var Sofie. Litt lattermilde avsluttet de kysset, før Philip kastet et blikk over skulderen hennes. Reaksjonen hans da han så hvem som nærmet seg, gjorde at Maria ble redd.

Han stivnet helt, og øynene som akkurat hadde vært varme og fulle av ømhet, ble iskalde og konsentrerte. Grepet han hadde om midjen hennes ble tettere, som om han ville beskytte henne, og Maria vred engstelig på seg.

Hun så skyggen først, den strakte seg lang mot dem, og det støkk i magen da hun løftet blikket. Med kåpen dansende rundt den slanke skikkelsen og det lyse håret som en sky om hodet, nærmet Åse Gyldensten seg med bestemte skritt. Det vakre ansiktet lyste av raseri. Det var ingen tvil om at hun hadde sett dem.

Kapittel 1

Sortskog gods, februar 1808

Et kaldt vindgufs feide over gårdsplassen, og solen ble dekket til av en sky. Maria hutret og stirret stivt på enkefruen som nærmet seg. Hun var elegant antrukket som vanlig, uten hatt, og med det lange håret flommende nedover ryggen. Den røde kåpen var knyttet stramt om det smale livet og satt tett inntil den formfulle kroppen. De fyldige leppene var malt dyprøde, og de mandelformede øynene var mesterlig innrammet av mørk kullstift. Et lett vindpust brakte med seg parfymen hennes da hun stanset foran dem, den var tung og duftet forførende av moskus og roser.

Den lune og varme følelsen Maria hadde hatt i kroppen hele morgenen forsvant. Åse Gyldenstens eleganse og skjønnhet var betydelig, men nå var det ikke bare kvinnens utseende som var en trussel for Maria, nå visste hun også noe som kunne knuse Maria fullstendig.

Philip løsnet taket han hadde om henne, men beholdt hånden hennes i sin da han vendte seg mot enkefruen.

– Nei, så hyggelig dette var. Har du besøk, kjære? Åse Gyldensten var skarp i stemmen.

– Hva gjør du her? Jeg trodde jeg hadde bedt deg om å holde deg unna?

– Det er da ingen måte å tale til sin forlovede, Philip? Men med tanke på at du har en gift kvinne som elskerinne, er du kanskje ikke så oppfatt av formaliteter? Hun lo en tørr latter og skulte bort på Maria. – De har virkelig sunket lavt, fru Ernst Taulor. Tro hva Deres ektefelle ville mene, om han visste at De var her og bedrev hor?

– Han kjenner til at jeg er her, tro ikke annet!

– Virkelig? Og det plager ham ikke? Et snodig ekteskap vil nå jeg si. Hun skakket på hodet, og Maria angret at hun hadde latt seg provosere til å svare.

– Hva vil du? Philip var brysk i stemmen.

– Jeg ville se deg igjen, kjære, men jeg forstår nå at det var feil tidspunkt. Hun snøftet. – Ikke så rart om du takket nei til mitt tilbud om selskap tidligere, du har allerede hendene fulle! Men jeg kan komme tilbake når hun har reist hjem til sin ektemann, kanskje du da har kommet til fornuft.

– Vi har ingenting å tale om.

– Å, det har vi, og innerst inne vet du det nok. Så snart du innser at hun er utenfor din rekkevidde. Da vil du komme tilbake til meg. Hun laget trutmunn. – For jeg vet hva du liker, Philip, og det vil du huske i de lange og ensomme nettene som kommer når hun har dratt hjem for å holde sin ektefelle varm.

– Åse! Philips øyne glødet. – Kom deg vekk herfra. Nå.

Men enkefruen hadde visst ingen planer om å dra, hun sto stille og møtte Philips blikk uten å vike.

– Du reagerer heftig kun fordi hun er her, men jeg kan vinne deg tilbake om jeg vil. Hun smilte tilfreds. – Jeg kjemper alltid for det jeg vil ha, og jeg taper aldri! Trodde du virkelig at jeg bare skulle gi deg opp? Jeg gjør ikke det, Philip. Det var årsaken til at jeg ville ha forlovelsen tinglyst, og da du valgte å dele leie med meg, avgjorde du din skjebne. Det tinglyste dokumentet og mitt vitnemål vil sikre mine rettigheter!

– Dokumentet ditt er ikke verdt noe, og det vet du!

– Nei, det vet jeg ingenting om. Og jeg tror ikke jeg kommer til å la meg overbevise før jeg har dratt deg gjennom hver eneste rettsinstans og ydmykelse jeg kan komme på. Da vil alle få høre, hvordan du, en beregnende og erfaren godsherre og adelig, utnyttet en godtroende og sorgtung enkefrue. Hun kastet på håret. – Og om ikke det er nok til å få deg til å ta til fornuft … Hun vendte seg mot Maria. – Selv om hennes ektefelle ikke bryr seg om at hun er her, så vil fogd Kielland gjøre det. Han misliker sterkt usømmelighet og løsaktighet, jeg er sikker på at han vil reise sak nå når han har et øyenvitne.

Philip stønnet. – Du kan ikke gjøre dette!

– Naturligvis kan jeg det. Hun så på ham med uttrykksløst ansikt. – Men om du holder det løftet du en gang ga meg, som en mann av ære, skal jeg late som om dette aldri har skjedd. Hun løftet de vakkert formede øyenbrynene. – Det er opp til deg, kjære.

Philip lente seg truende fremover. – Du blir aldri godsfrue på Sortskog gods, eller min hustru. Stemmen var fordreid til det ugjenkjennelige, og hårene reiste seg i nakken på Maria. Om hun ikke selv hadde hørt ham tale, ville hun trodd stemmen kom fra en annen. Hun kikket usikkert bort på ham og var nesten lettet over å oppdage at han fortsatt var den samme. Med unntak av øynene. De var mørke og umulige å forstå, like fremmede som stemmen.

Enkefruen skuttet seg under blikket hans, men lot seg ikke skremme. – Vet du, Philip, det tror jeg ikke du skal bestemme deg for akkurat nå, dette trenger du å tenke litt på. Det har ingen hensikt å være vrang, om det gjør at din elskede blir sendt hodestups ut av landet, kanskje til og med uten hode? Hun lo tørt av sine egne ord, før hun ble alvorlig.

– Send denne falne kvinnen hjem til sin mann innen middag i morgen, og kom tilbake til meg. Da vil jeg jeg holde henne utenfor dette, selv om hun fortjener straff. Se på det som et offer fra min side, for å vise god vilje. Hun rettet seg opp og kastet på nakken. – Innen middag, Philip, ellers går jeg til fogden. Hun så stivt på ham, før hun snudde om på hælen og gikk.

Maria så tomt etter enkefruen. Den elegante kåpen duvet fra side til side etter som hun gikk mot den ventende kareten. Hun så seg ikke tilbake da hun klatret inn og smelte døren igjen etter seg. Det var ingen slagen kvinne som forlot Sortskog gods, hun hadde alle trumfkortene på sin hånd. Maria grøsset. Det var lite som skremte henne mer enn å vite at Åse Gyldensten hadde full kontroll på fremtiden deres.

– Fanden! Philip mumlet, og Maria kikket opp på ham. Han var blekere enn noensinne, og øynene var så mørke at de nesten var sorte i det grå dagslyset. Det var noe i uttrykket hans som gjorde henne urolig.

– Philip? Går det bra med deg?

Han blunket et par ganger, før han slapp pusten ut og kikket ned på henne.

– Jeg … Han svelget, og så en siste gang etter enkefruens karet da den forsvant inn under alleen og ble borte. Det glimtet til i øynene hans, og nå kjente hun det igjen. Det var det samme uttrykket hun hadde sett en gang før, på maleriet av hans far.

– Det går bra, vi finner en utvei. Hun så fortvilet på ham, likte ikke dette fremmede som hun hadde sett i ham.

– Går bra? Forstår du ikke at hun er farlig for deg? Det glødet i øynene hans da han kikket på henne. – Hun har ingen skrupler. Om hun ikke får viljen sin, vil hun angi deg uten å nøle.

– Vi finner en utvei, det …

– Hun kommer aldri til å gi seg. Igjen så han etter vognen, som nå var forsvunnet helt. Maria la merke til at han knyttet den ledige hånden, tankene hans var milevis unna.

– Philip? Elskede? Hun så usikkert på ham. – Vi finner en løsning, helt sikkert, og det gjør vi sammen. Du og jeg.

– Maria, jeg …

– Du og jeg, Philip. Hun så bestemt på ham. – Og om det verste skulle skje, og hun går til fogden og jeg blir dømt, får jeg kun en bot første gang.

– Det er ikke første gangen jeg er bekymret for. Han ble fraværende i blikket, og hun visste at hans tanker kretset om det samme som hennes. Enkefruen ville ikke la dem være i fred etter dette. Om de ignorerte hennes trusler, ville hun sørge for å få Maria dømt. De ville aldri mer kunne være sammen, kunne aldri ta sjansen på å være nær hverandre. Maria fikk gåsehud på kroppen, men skjøv frykten bort. Det var ikke tid for å fortvile, de måtte finne en løsning.

– Vi har tid, vi må ikke gjøre noe overilt. Husk hva du sa til meg tidligere, vi må forsøke å tenke klart, og gjøre de rette valgene nå om vi skal ha håp om å være sammen senere. Vi skal få det til på et vis.

Han kikket lenge på henne, de mørke øynene ble gradvis lysere etter som han fikk følelsene under kontroll.

– Du har rett, men jeg … Det glitret i øynene hans. – Dette er mer skremmende enn noe annet jeg har opplevd, for jeg vet ikke hvordan jeg skal beskytte deg. Han trakk henne inntil seg.

– Vi finner ut av det, sammen. Hun mumlet inn mot brystet hans og lukket øynene.

En stund sto de stille og holdt om hverandre. Philip hadde falt til ro, og hun forsøkte å tenke klart. Men det var vanskelig å konsentrere seg, fremdeles hørte hun enkefruens triumferende stemme i hodet. Åse Gyldensten hadde følt seg trygg på at hun hadde vunnet, og Maria hadde en grufull mistanke om at hun hadde rett.

– Det er bare én løsning på dette, Maria. Philip mumlet inn mot håret hennes.

– Hva? Hun rettet seg opp og så håpefullt på ham.

– Om du er i Fredrikshald, kan ikke fogden reise tiltale mot deg. Du må reise tilbake til Taulor. Han lød trist. – For han vil vel aldri tillate at sak reises i Fredrikshald?

– Nei, han … Nei. Hun ristet på hodet. Ernst ville støtte henne, det trodde hun sikkert. Men var det virkelig den eneste løsningen? Skuffelsen brant gjennom kroppen da hun innså at han hadde rett. Det fantes ingen annen mulighet, og hun måtte benytte seg av den før det var for sent. Fogdens myndighet strakte seg ikke lenger enn til Nes, om hun var i Fredrikshald når Åse Gyldensten kom til ham med sine anklager, kunne han lite gjøre. Men da ville hun aldri kunne komme tilbake, fogden ville vente på henne og gripe henne om hun vendte tilbake til Nes.

Halsen ble tykk, og det var sårt å svelge. – Men jeg kan ikke reise nå, jeg har lovet Cecilia Lande, og …

Tanken på den tidligere guvernanten kom ingensteds fra, men hun klamret seg til den. Ville gjøre alt for å bli litt til.

– Du behøver ikke dra i dag, fristen går ut først til middag i morgen. Hun vil ikke gå til fogden før fristen er ute, selv Åse Gyldensten forstår at det vil være dumt. Fortsatt tror hun nok at hun skal vinne meg tilbake.

– Men hennes plan er da helt forrykt? Hvordan kan hun tro at du skal ha følelser for henne etter at hun har truet deg inn i ekteskap?

– Åse Gyldensten er vant til å få viljen sin. Det faller henne ikke inn at jeg ikke vil ha henne, hun tror at bare du blir borte, vil jeg se hennes vei igjen.

– Men om hun virkelig elsker deg …

– Hun elsker meg ikke, avbrøt han. – Åse har ingen tanker om andre enn seg selv, hun vil bare bli godsfrue med tilhørende privilegier og midler. Jeg visste det allerede da vi ble forlovet, men brydde meg ikke om det ettersom jeg ikke hadde dype følelser for henne heller. Jeg var bare lei av å være alene, og hun … Han rynket pannen.

– Hun var tilgjengelig, og helt sikkert ganske ivrig. Maria hvisket.

– Ja. Han lente pannen mot hennes. – Det er lite jeg har angret på i mitt liv, men forlovelsen med Åse Gyldensten … Han sukket oppgitt.

– Hun kan ikke jage deg til evig tid, en dag vil hun gi seg.

– Ja. Til tross for svaret hans, følte hun at han ikke trodde på det selv. Øynene var blitt mørke igjen, og han så tankefullt ut i luften.

Sofie møtte dem i hallen da de kom inn en stund senere. Olga hadde stelt i stand formiddagsmat, og de fulgte Sofie inn til bordet i hovedsalongen. Maria satte seg ved siden av piken og hjalp henne med å skjære opp maten. I øyekroken så hun at Olga kikket bekymret på Philip, men han løftet en hånd og stanset husfruen da hun ville spørre ham om hva som hadde skjedd.

De var knapt ferdig med maten da det banket på døren. Olga spratt opp og lukket døren til salongen omhyggelig bak seg da hun gikk ut. Maria ville bemerke at det var uten betydning nå, hennes opphold på godset var ikke lenger hemmelig, men tok seg i det. Åse Gyldensten hadde gitt dem en frist som holdt henne borte fra fogdens søkelys en stund til, men det kunne dukke opp andre som ville sladre om de hørte om gjesten på godset. Som fru Haugen eller fru Dalsjø. Men det ble snart klart at det ikke var noen grunn til bekymring, gjesten var drengen fra Haddalsgården, som kom for å kjøre henne til tukthuset for å møte Cecilia Lande.

Philip virket litt ergerlig da hun reiste seg for å gå, og holdt henne tilbake før hun gikk ut i hallen.

– Må du dra dit? Fogden er ofte på tukthuset. Om han ser deg, vil han undre seg over hva du gjør her på Nes.

– Jeg har lovet Cecilia å komme, og fogden vil bare tro at jeg kommer fordi hun har sendt bud på meg. Jeg blir ikke lenge, innen du har fått forklart Olga hva som har skjedd, er jeg tilbake. Hun forsøkte å lyde lystig, men så at han hadde rynket pannen alvorlig.

– Jeg bør bli med deg, du kan ikke reise alene.

– Det går ikke, det vet du, da vil i hvert fall fogden bli mistenksom. Dessuten har han ingen grunn til å sperre meg inne om Åse holder løftet sitt. Hun forsøkte å smile, men fikk det ikke til.

– Maria, jeg … Philip lød forpint, og hun tok hendene hans i sine.

– Det kommer til å gå bra, jeg reiser for å se til Cecilia.

– Jeg kan ikke tro at jeg har utsatt deg for dette. Han lød fortvilet, og hun så undrende på ham.

– Hva mener du?

– Om jeg ikke hadde insistert på at vi skulle ri ut, så …

– Ikke tenk på det, avbrøt hun ham. – Åse Gyldensten hadde allerede mistanke, hun ville funnet det ut på en annen måte. Heldigvis har hun ikke gjettet det viktigste ennå.

– Hva mener du? Philip så usikkert på henne.

– Barnet. Hun strøk over magen. – Åse kjenner ikke til at vi venter barn, og det er enda godt, hvem vet hva hun da ville gjort?

– Barnet … Philip ble fjern i blikket, tankefull. – Det tenkte jeg ikke på.

– Ja, det ville vært en godbit for fogden, tror du ikke?

– Utvilsomt, han slår hardt ned på usømmelig adferd. Å få barn utenfor ekteskap på Nes kan være nok til å sende moren på tukthuset … Han talte sakte, konsentrert.

– Og kanskje også gifte mødre som får barn med andre enn sin ektefelle? Hun kysset ham på kinnet og trakk på seg hanskene.

– Hva? Å, ja naturligvis, det også. Han fikk en dyp rynke mellom øynene. – Vær forsiktig!

– Det skal jeg. Og vi skal finne ut av dette så snart jeg er tilbake.

– Ja visst. Han lød besluttsom, og den veldige bekymringen hun hadde lest i blikket hans tidligere, var nesten helt borte. Det føltes godt, ga henne håp, for Philip ville aldri gi seg om det fantes en mulighet. Men først måtte hun til Cecilia Lande. Hun trakk sjalet tettere om skuldrene og hastet ut til den ventende sleden.