Eldrid Johansen

Charliblogg

Eldrid Johansen

Charliblogg

Kapittel en

– Ici? Kelneren gestikulerer mot et bord midt i lokalet. Mamma nikker.

– Merci, monsieur, smiler hun, trenger seg forbi noen andre turister før hun dumper ned i stolen. Med stort, bustete hår og et fast grep om bæreposene minner hun om Carrie i Sex og singelliv. En mer svett versjon bare, og med lave converse. Høye stiletthæler er ikke tingen når man skal sightse og shoppe. Det funker bare på film.

– Du kan slippe dem nå, ler jeg. – Dette er ikke metroen, liksom.

Mamma snur seg rundt på stolen med overdrevent store bevegelser og leker at hun speider etter potensielle posetyver. Så dytter hun posene under bordet og blunker til meg. Jeg ler høyt. Elsker det når mamma fjoller og gjør seg til for meg på den måten.

Så er kelneren der igjen. Det er noe med parisiske kelnere. Aldri virker de stressa eller sure. Det kan selvfølgelig ha noe med mammas lange, blonde hår å gjøre, for meg ofrer han ikke et blikk da han smilende spør om vi har bestemt oss. Selv om jeg forstår mye av det han sier, lar jeg mamma svare. Og hun prater villig. Nesten for villig. Først stiller hun spørsmål om menyen. Så legger hun ut om alle gangene hun har spist her tidligere, og hvordan hun har gledet seg til å ta med meg hit.

– Votre amie, mademoiselle? Mamma kniser. Smalner øynene og sier med flørtende stemme: – Non, monsieur, elle est ma fille.

Nå begynner det faktisk å bli ganske flaut. – Mamma, hvisker jeg. Men hun er ustoppelig, lar seg ikke affisere. Som vanlig. Og jeg kan nesten ikke kjefte på henne etter at hun har brukt tusenvis av kroner på tur, nytt kamera, klær, assessoarer, sminke, sko og støvletter til meg.

Da kelneren er tilbake med biffen og blåskjellene, forflytter heldigvis mamma oppmerksomheten til maten. – Merci beaucoup! utbryter hun, lener seg over den rykende tallerkenen og sniffer inn duften av dampende blåskjell. Glasset mitt, som for et øyeblikk siden var fullt av iskald Orangina, er allerede tomt.

– Kan jeg få en flaske Evian? spør jeg, vel vitende om at mamma misliker at jeg styrter brus. Vi skal være en sunn og vanndrikkende familie, vi to. Dessuten hater hun overkonsumering, som hun foraktelig kaller det når folk stapper i seg store mengder av usunn mat og drikke. Mamma hever hvitvinsglasset og smiler.

– Selvfølgelig, Lottemin. Men vil du ikke heller ha en Orangina til? Flaskene er så bitte små.

Jeg nikker takknemlig. Mamma trenger bare å kaste blikket i retning av kelneren, så står en ny glassflaske foran meg. – Skål, jenta mi!

– Det ser godt ut, sier jeg, og stikker gaffelen i den rosastekte biffen. – Jeg er dødssulten!

– Ja, dette har vi virkelig fortjent, sukker mamma tilfreds og tvinner håret i en knute i nakken.

Mens hun tygger, lar hun blikket sveipe over rommet. – Her gjelder det å suge inn den historiske stemningen, fortsetter hun. – Du aner ikke hvor mange storheter som har sittet rundt disse bordene. Kulturfolk, politikere og intellektuelle. Ja, alt av betydningsfulle personligheter og stjerner. Det er så stas å kunne ta deg med hit omsider.

Jeg ser meg rundt. Mamma har rett. Det merkes at det er et historisk sted. Ikke bare på de stolte, snippkledde kelnerne. Visst henger det en eim av gamledager igjen i de glitrende lysekronene og i de gulnede veggene som er fulle av solblekede, prangende malerier.

– Vi var jammen lure som startet dagen på Louvre, sier mamma og slurper i seg den oransje innmaten av et skjell.

Jeg smiler av hvordan hun bruker et tomt skjell som bestikk. Det ser virkelig proft ut, nærmest innfødt parisisk. Hun er god på det, mamma. Å skli inn i et hvilket som helst miljø eller en hvilken som helst setting, og oppføre seg som om hun alltid har vært der.

– Senere på dagen ville det vært fullstendig kaos i museet, og vi ville dessuten vært utslitte etter all shoppingen. Da hadde det ikke blitt noen Mona Lisa på oss.

Jeg nikker.

– Fikk du tatt noen fine bilder der inne?

– Det var litt vanskelig med alle turistene som hadde stimlet seg sammen, sier jeg, – men jeg tror jeg fikk til noe. Zoomen er utrolig god til å være et kompaktkamera.

– Best i test i sin prisklasse, smiler mamma.

– Skål for jentetur til Paris! Hun hever glasset igjen og klunker det inn i mitt. – Vet du hva? Jeg syns dette skal bli en tradisjon, jeg, jenta mi. Fint for fransken vår er det også.

– Enig, utbryter jeg med munnen full av kjøtt og grønne bønner.

Den verste sulten er i ferd med å forsvinne. Jeg tygger saktere nå. Som jeg lengter etter å fortelle Karoline alt! Når jeg kjenner etter, er det helt greit at vi reiser hjem i morgen. Jeg er mett av inntrykk og kofferten er smekkfull. Karoline skal få låne noen av de nyinnkjøpte plaggene med det samme, før jeg har brukt dem selv. Så raus skal jeg være med min beste venninne. Bare ikke den grå toppen eller olabuksa. Dem vil jeg spare til første skoledag etter ferien.

Midtveis i blåskjellfatet får mamma et annet drag over ansiktet.

– Du, Charlotte …

Det er så sjelden mamma bruker hele fornavnet mitt, at jeg forstår jeg har noe alvorlig i vente.

– Mm?

– Det er noe jeg må drøfte med deg.

– Drøfte?

Mamma tar en stor slurk vann før hun smiler, liksom unnskyldende:

– Du skjønner … Jeg har fått en ny, og mye bedre betalt, jobb.

Jeg puster lettet ut. Ny jobb! Faren over.

– Gratulerer, da, sier jeg og tar en ny bit.

– Jo … Takk, svarer mamma. – Det er på mange måter det jeg feirer med å ta deg med hit til Paris, og det er derfor jeg kan spandere alt dette på deg. Men …

Jeg stopper å tygge. For jeg ser det. Det med ny jobb er ikke alt. Mamma strammer ansiktet. Grimasen hun alltid gjør når hun skal si noe hun vet vil bli upopulært.

– Den nye praksisen ligger ikke i byen.

Mamma snakker så tydelig og sakte at det er lett å forstå at dette er en setning hun har grudd seg til – og kanskje til og med øvd seg på – å si. Jeg kjenner på meg at monologen hennes tar helt feil vending. Men hun har ikke sagt noe om det ennå. Så det trenger ikke å bety …

– Charlotte … Mamma lener seg over bordet med iPhonen i høyrehånda og trykker fram et bilde av et stort, hvitt hus med røde takstein mot knallblå himmel. Jeg kniper øynene igjen og rister på hodet. Vil ikke, vil virkelig ikke, se det jeg ser. For det er hav og trær, ikke bygårder, i bakgrunnen av huset. Da jeg titter opp på mamma igjen, smiler hun stolt: – Dette flotte huset skal bli vårt, Lotteliten!

Kapittel to

Jeg stapper posene ned i kofferten.

– Lottemin!

Jeg driter i at alle de nye klærne og skoene blir krøllete og ødelagt. For hva skal jeg med alt dette når jeg likevel ikke får brukt det sammen med Karoline? Jeg smeller igjen lokket. Banner høyt da det nekter å klikke seg på plass. Dytter inn de nye semskede støvlettene som ligger i press mellom koffertlokkdelene, og smekker dem sammen.

Jeg trenger ikke å snu meg for å vite at mamma står og rister oppgitt på hodet.

– Slutt å stirre på meg! freser jeg.

– Lotteliten …

Lotteliten-my-ass!

– Jenta mi, ikke ta sånn på vei. Jeg forstår at det er utfordrende for deg å tenke på at vi skal bo et annet st…

– UTFORDRENDE for meg!? Det er ikke UTFORDRENDE. DU ØDELEGGER LIVET MITT. Skjønner du hvor jævlig ego du er?

– Charlotte! Det kan du ikke si. Du må …

– Jeg må INGENTING! Denne dritt-turen til Paris. Alle drittklærne. Jeg sparker til kofferten så den deiser i gulvet. – Jeg var lykkelig, jeg. Fornøyd med livet. Trodde du var en kul mamma som ønsket mitt beste. Men så er alt bestikkelser fordi du visste du skulle knuse tilværelsen min.

– Charlotte Jansen! Mammas stemme er sint nå. Ordentlig dirrende sint. – Nå er det nok. Jeg gjør, og har gjort, alt for deg. Hele livet ditt har jeg fokusert på deg, ditt beste og ivaretatt dine behov, selv i perioder som var ganske så røffe for meg.

Jeg hører at hun kjemper for å beholde kontrollen. At hun er like ved å eksplodere. Men det gir jeg f i. Hun får bare eksplodere. Jeg hater henne!

Demonstrativt blir jeg stående med ryggen mot mamma, enda jeg vet hvor mye det provoserer henne å ikke stå ansikt til ansikt i en krangel. Jeg kjenner hvordan motviljen strømmer ut gjennom ryggsøyla, og håper at hun også kjenner det. Det gjør hun nok, for stemmen hennes er iskald da hun sier:

– Det er forferdelig urettferdig og umodent at du snakker til meg på denne måten. Nå har jeg endelig fått en spennende sjanse til å åpne praksis på en øy der de tidligere ikke har hatt fysioterapeuter. Et jobbtilbud som jeg ikke kan avslå. Kommunen legger alt til rette for meg, og oss. Jeg må ta hensyn til mitt liv også. Alvorlig talt, Charlotte. Det er faktisk ikke bare deg det handler om. Dessuten er jeg overbevist om at du bare har godt av å prøve en litt annen tilværelse. Ingen har hatt vondt av å skaffe seg andre erfaringer og utvide horisonten sin en smule. Årene mine her i Paris for eksempel, dem ville jeg aldri ha vært foruten.

– Det er en viss forskjell på Paris og en forblåst norsk drittøy!

Jeg griper den nye Paris-jakka, finner fram mobilen som vi egentlig hadde avtalt skulle være avslått under hele turen, røsker opp baderomsdøra og slenger den igjen bak meg. Etter at jeg har vridd om låsen, synker jeg sammen på dolokket og taster inn pinkoden. Jeg driter i at det koster en formue å sende meldinger herfra. Driter i avtalen med mamma. Hun har tross alt sviktet meg big time. Finner Karolines nummer og skriver:

KRISE! :-(

Kapittel tre

– Her kan du sette fra deg skoene.

– Sette fra meg skoene? Tuller du? utbryter jeg idet inspektøren åpner døra til klasserommet. Er dette en barnehage, eller?

Inspektøren svarer ikke. Sender meg i stedet et blikk som gjør at jeg lydig bøyer meg, og drar av meg støvlettene. Å, nei! Det søkker i meg. Jeg har på meg grisesokkene!

– Må jeg virkelig? prøver jeg, og ser bedende på inspektøren. Hun svarer ikke. Blir stående urørlig i døråpningen og iaktta meg helt til jeg står oppreist og klar i den pinlige sokkelesten: Selvlysende rosa med tryne og ører. Taust rekker hun ut armen for å vise at jeg skal gå inn.

– Jeg heter Solgunn, sier læreren og strekker fram hånda. Jeg får med meg at hun kaster et kjapt blikk på føttene mine før hun smiler forsiktig mot meg. Hører knis og innestengt latter fra de andre i klassen mens jeg går videre innover i rommet. Da jeg står ved kateteret, henvender læreren seg til klassen. – Alle sammen, sier hun og hysjer på jentene langs vindusrekka. – Da ønsker vi Charlotte velkommen til oss.

– Velkommen til oss, Charlotte, sier elevene i kor.

Jeg sperrer opp øynene. Talekor!? Å gjenta lærerens setning på den måten har ikke jeg gjort siden tidlig på barneskolen. Det høres dessuten IKKE ut som om de mener det de sier.

Alle stirrer undersøkende på meg. Måler meg fra øverst til nederst. Selvfølgelig. Og det er ikke bare på grunn av sokkene. Jeg hadde garantert gjort det samme selv. Hvem er det som kommer hit og tror hun kan bli en av oss, tenker de sikkert. På samme måte som vi så på Mai-Mona, som begynte hos oss i sjette. Hun hadde feil klær, feil dialekt og feil pålegg på brødskivene. I begynnelsen i hvert fall. Nå ser jeg den samme skepsisen i øynene som vurderer meg.

Da jeg kom i morges og passerte guttegjengen i skolegården, kastet de lange blikk etter meg. Det var på grensen til ubehagelig, for jeg er ikke vant til å skille meg ut. Men, hva skal jeg med slike blikk her? Jeg liker byguttene hjemme. Dem jeg har visst hvem er i årevis, og som jeg vet hva står for. Nå er jeg bare utilpass. Full av uvilje mot å begynne på denne kjipe bygdeskolen. Full av flauhet over de knallrosa grisesokkene. Antrekket mitt er fullstendig spolert av den håpløst barnslige kriseavslutningen jeg har på føttene. Hvordan skulle jeg kunne vite at dette var en skofri skole? Tidligere i dag visste jeg ikke engang at det fantes skoler med sånne barnehageregler. Jeg forbanner vaskemaskinen som ikke er kommet i hus ennå, og som tvang meg til å bruke disse gamle kosesokkene.

Jeg presser fram et smil, men kjenner at det ikke er særlig vellykket. Antagelig ser det mer ut som om jeg skjærer en forvridd grimase. Jeg mumler «hallå» og blir stående rådvill. Med det samme jeg har sagt det, hører jeg hvor overdrevent østlandsk det hørtes ut. Hvorfor sa jeg ikke bare «hei»?

– Vil du fortelle oss litt om deg selv, Charlotte? spør Solgunn.

– Ja … begynner jeg. Stemmen min er svak. Jeg må kremte for å tvinge den på plass. – Jeg heter Charlotte Jansen, kommer fra Norge, og jeg liker å dan…

Høye stønn fra overalt i rommet. Jeg blir stående forvirret og vente. – Eh …

– Vi kommer også fra Norge, sier Solgunn, med smilende munn, men med et glimt av noe annet i øynene.

– Jeg mener fra byen, skynder jeg meg å legge til.

– Og det var hvilken by? fortsetter Solgunn. – Det er flere byer i Norge, vet du.

– Fra Oslo, nesten roper jeg. Jeg hører hvordan surringen av stemmer tiltar i styrke.

– Ja, velkommen skal du i alle fall være, Charlotte fra Oslo, gjentar Solgunn. – Vi har akkurat snakket om hvordan vi har hatt det i sommerferien. Vil du kanskje fortelle oss hva du har gjort?

– Eh … Jeg har gått et par uker på streetdancekurs, og så har jeg vært i Paris og shoppa.

– Streetdance?! Kan hun ikke norsk, eller?

– Shoppa i Paris?

Jeg later som om jeg overhører de hviskende kommentarene. Solgunn gjør tydeligvis det samme.

– Det hørtes spennende ut, sier hun, og legger den ene hånda på skulderen min.

– Sett deg ved den ledige pulten ved siden av Josefine. Solgunn peker mot en jente med langt, mørkt hår og moteriktige solbriller på hodet. Hun er ganske pen. Og vet det.

– Josefine har sagt seg villig til å være fadderen din, og kommer til å vise deg rundt i spisefri.

Jeg nikker takknemlig mot gulvet. Kanskje Josefine er redningen. En potensiell venn? Jeg drar den grå Paris-toppen med glitterbeltet godt nedenfor rumpa. En kombinasjon jeg egentlig syns er fantastisk sammen med den trange jeansen, men som nå, med de rosa grisetrynene på føttene, virker helt feil og dessuten overpynta. Så beveger jeg meg mot det som skal bli plassen min. Alles blikk er fremdeles limt til meg. Det er lett å kjenne.

Å gå med stortærne krøllet sammen for å kamuflere de store, oppsperrede griseøynene er ikke særlig enkelt. Lyden av mumlende hvisking gjør gangen min enda mer stokkete. Jeg stirrer konsentrert framfor meg, stivt ut i tomme luften, og unngår å møte noen blikk.

Endelig er jeg framme, setter meg på den ledige stolen og sender et lite smil mot nabopulten. Idet jeg trekker stolen inntil pulten, skyver Josefine sin pult et par centimeter vekk fra min, snur seg demonstrativt vekk og fester blikket på noe tilsynelatende veldig interessant utenfor vinduet.

Gratulerer, Lotte. Første skoledag. Det er allerede et helvete.

Etter en uendelig lang time ringer skoleklokka. Josefine reiser seg og forsvinner sammen med de andre før jeg har fått sukk for meg. Da det bare er meg igjen, går jeg ut i korridoren for å finne støvlettene, bagen og jakka. I det fjerne hører jeg brøl, latter og lekelyder. Lydene og luktene er de samme som på skolen hjemme. Merkelig egentlig, når alt annet er så ulikt. I gangen blir jeg stående og stirre nedover knaggrekka. Ikke en jakke, ikke en sko står igjen. Noen har stjålet tingene mine!

Med nølende skritt beveger jeg meg nedover korridoren i sokkelesten. Så får jeg øye på noe lilla ved siden av drikkevasken. Med dunkende hjerte styrter jeg bort og løfter opp den sammenkrøllede Paris-jakka som ligger over bagen og støvlettene i en tull på gulvet. Sminkepungen er åpnet og tømt. Alt innholdet sparket inn i det våte hjørnet. Lipglossen er tråkket på. Jeg klarer ikke å la være å jamre da jeg ser de knuste restene av det nye eksklusive pudderet mitt i bunnen av vasken.