Mari Moen Holsve

Svart regn

Mari Moen Holsve

Svart regn

Trigg så seg om i den mørke cellen. Det var ingenting her, ikke så mye som et teppe eller en stol å sitte på. Ingen vinduer. Parafinlampen på veggen utenfor gitteret kastet et dunkelt lys over rommet. Hadde hun kunnet, ville hun forsøkt å nå den. Men med hendene innelåst i en metallboks bak på ryggen var det umulig.

Hun sank sammen på gulvet. Hvor lenge kom hun til å sitte her, alene i dette fangehullet? Det var en del av taktikken deres: å la deg vente, grue deg, gi frykten tid til å sette inn for fullt.

Trigg visste ikke hvor mange timer som kunne ha gått da døra til det lille rommet plutselig gled opp.

«Du ligner ikke på søsteren din,» sa en grov stemme.

Trigg forsto straks hvem det var.

Kapittel I

DEN SANNDRØMTE

«Kom igjen, Dimyne! Litt til, du klarer det!» ropte en stemme fra mengden.

Selvfølgelig klarer hun det, tenkte Briskir, og studerte søsteren. Dimyne var på full fart opp utsiden av vesttårnet, med Erene hengende på ryggen og føttene bundet sammen ved anklene.

Det hadde gått tre uker. Tre uker siden livene deres hadde forandret seg fullstendig, idet de snublet ut i vinterværet på Skådne og møtte Tiladnen for første gang. Reisen mot Møyland og den dramatiske flukten til Askils borg var merkelig nok bare gode minner for Briskir nå. Minner om farer, ja visst, men også om å finne veien hjem.

Den siste uka hadde trillingene fokusert på å lære om Forbundet og Tiladnen, og ikke minst på å trene opp kreftene sine. Treningsøktene i borggården hadde tiltrukket seg et stadig større publikum, men ingen tiltrakk seg flere trysfeldere enn Dimyne. Folk sto i kø for å bli løftet, og de inngikk veddemål om hvor raskt hun løp, eller hvor fort hun kom seg opp borgveggene. Ettersom hun i dag hadde bundet sammen anklene også, for å utfordre seg selv ytterligere, hadde ryktet gått fort. Hele borggården var full av folk.

Briskir sto lent mot hønseinnhegningen og så folkemengden juble idet Dimyne spratt opp på vesttårnet. Hun og Erene snudde seg og bukket for publikum. Briskir smilte. Hans egenskaper var ikke like spennende, og folk hadde raskt blitt lei av å spørre ham ut om hva og hvor langt han kunne se. Han hadde bevisst latt være å fortelle folk om drømmene sine, og når han trente i borggården, var det gjerne sverdfekting med Askil, ettersom ingen av kreftene hans egnet seg i kamp. Sverdfekting hadde alle sett før, så det var ikke like interessant.

Briskir sukket. Trigg og ilden hennes ville nok hatt et enda større publikum enn Dimyne. Hadde hun bare kommet ut og trent iblant.

«Jeg skulle gitt mye for å være like sprek som Dimyne,» sa en mild stemme ved siden av Briskir. Der sto Udun, en søt og beskjeden faun med rødbrun pels. Hun var fast beboer i borgen, og en av få fauner som aktivt hjalp trysfelderne.

«Du kan da ikke klage,» smilte Briskir, «du har fauneintuisjon, du kan jo føle deg fram til sannheten.»

«Det tror jeg du også kan,» sa Udun. Briskir så forbauset på henne.

Akkurat da kom Askil gående over plassen med en liten skinnrull under armen. Han gløttet opp på Dimyne, som var på vei ned fra tårnet igjen, og smilte. Så kom han bort til Briskir.

«Speiderne er tilbake,» sa han.

«Og?» sa Briskir ivrig.

«Null sjans,» sa Askil og sukket. Han rullet ut skinnet. Det var et detaljert kart over Tiladnen. «Se her,» sa han, og pekte på et nes helt øst på sommerøya Ysar. Der var det tegnet inn et lite tårn ytterst på tuppen, tett opptil kysten. Rett vest for tårnet lå et stort fjell som skilte neset fra resten av øya. «Her er Forbundsborgen. Speiderne kom seg ikke forbi Villberg engang.» Han pekte på en smal stripe som snirklet seg ut på neset på sørsiden av øya, mellom fjellet og havet. «Dette passet er strengt bevoktet. Og det er eneste måten å nå borgen på, med mindre man velger sjøveien.»

«Men det kan vi ikke,» sa Briskir, «de vokter jo stranda òg, ikke sant?»

Askil nikket. «Men jeg har ikke gitt opp ennå. Jeg skal få oss inn til det Forbundsmøtet. Det er for stort til at vi kan kaste bort muligheten. All informasjonen vi kan få tak i … Bakmennene vi kunne slått kloa i,» la han ivrig til. «Men nå må vi komme opp med noen alternative løsninger. Jeg må snakke med dere alle tre.» Han så seg rundt. «Hvor er Trigg?»

«På rommet, antageligvis,» svarte Briskir. «Hun sa hun ikke følte seg helt bra.»

«Og tror du på det?»

Briskir så på ham. «Nei.»

I begynnelsen trodde Briskir at han hadde innbilt seg det, men nå var han sikker: Trigg hadde trukket seg unna den siste uka. Hun holdt bevisst avstand fra både søsknene og trysfelderne. Dimyne mente hun bare trengte tid til å furte, til å pleie den sårede stoltheten sin. Briskir syntes det virket mer alvorlig enn som så, men med Trigg var det ikke godt å vite.

Uansett kom hun ikke til å like denne nyeste utviklingen. Trigg hadde hele tida vært skeptisk til risikoen de ville utsette seg for ved å involvere seg i Forbundsmøtet den 19. pretje; nå ville hun bli enda mer irritert. Hvis de i det hele tatt fikk henne til å sette seg i samme rom som dem for å diskutere saken.

Hun snodde seg stadig unna. Og ikke bare når det gjaldt treningen, men til måltider også. Men folk i borgen hadde sett henne snike til seg brød på kjøkkenet, så hun sultet seg iallfall ikke.

Briskir håpet det bare var furting. At hun snart ville bli seg selv igjen. Men han var ikke sikker.

Dimyne kom bort til dem, og sammen gikk de til spisehallen, der de pleide å samles både til måltider og møter. Hallen var stor og lang, med rad på rad av lysekroner hengende oppunder det høye taket og et massivt langbord tronende midt på det gamle steingulvet. Askil og trillingene pleide å sitte ved enden av bordet. Briskir hadde håpet at Ramne kom til å være der med dem iblant, men de hadde ikke sett snurten av ham siden den natta de kom til borgen.

«Har du fortalt Ramne om speidernes rapport?» spurte Briskir, idet de satte seg.

«Nei,» svarte Askil, «jeg har ikke hørt fra ham på en stund. Men han klarer seg alltid,» la han til, da han så Briskirs bekymrede uttrykk. «Så, til saken. Briskir, henter du Trigg?»

«Er på vei,» sa han, og spratt opp av stolen.

Trigg var ikke på rommet. Briskir gikk innom både kjøkkenet og biblioteket, men hun var ikke å se. Tidligere hadde han ofte funnet henne her, men nå som disse gjemmestedene var avslørt, hadde hun tydeligvis funnet seg nye. Askils borg var stor, og full av hemmelige rom og ganger. Det ville være håpløst å begynne å lete etter henne.

Briskir gikk tilbake til spisehallen. Trigg måtte virkelig mislike å være sammen med dem, siden hun gikk stadig lenger for ikke å bli funnet. Hvorfor? Hva var det hun skydde unna? Var hun sint? Redd?

«Jeg fant henne ingen steder,» sa Briskir, idet han satte seg ved bordet igjen. Dimyne sukket irritert, og Askil rynket brynene.

«Det blir bare desto mer hun må sette seg inn i senere,» sa han. «På et eller annet tidspunkt må hun ta ansvar for seg selv, og for den jobben hun har påtatt seg.»

Hun har ikke påtatt seg noe som helst, tenkte Briskir, vi tvang henne.

«Nå, hør her,» fortsatte Askil. «Vi kan ikke bruke passet for å nå Forbundsborgen. Vi kan forsøke å gå over Villberg, men det er et høyt fjell med bratte, farlige stup. Dimyne klarer det nok, men vi andre …»

«Jeg kan bære dere,» foreslo Dimyne. «Hvis jeg tar én og én på ryggen, er vi over på kort tid.»

Briskir fikk øyekontakt med Askil, og i et pinlig, stille øyeblikk visste Briskir at de begge tenkte hardt på gode grunner til at dette var en dårlig idé.

«Vil ikke Forbundet se det?» sa Briskir. «Vil vi klare å nå fram til borgen før de oppdager oss?»

«Vi vet ikke engang hvordan det ser ut der,» sa Askil alvorlig. «Ingen har sett hva som ligger bak det fjellet, bortsett fra Forbundsmedlemmer … Vent et øyeblikk! Ingen av oss har sett det, men kanskje Frege har!»

Vymen Frege var en trysfelder som bare få dager tidligere hadde blitt avslørt som spion, akkurat som Vartynn hadde vært. Men i motsetning til Vartynn var ikke Vymen Frege Forbundsmann, og han hadde derfor forsøkt å infiltrere trysfelderne i et håp om å bli verdig et medlemskap. Forbundet stilte strenge krav til sine medlemmer.

Nå satt Vymen Frege i en celle i kjelleren, og trysfelderne visste ikke hva de skulle gjøre med ham.

«Han er ikke medlem, men han har forsøkt flere ganger, så han må ha hatt kontakt med dem,» fortsatte Askil. «Kanskje han sitter på løsningen som vil få oss inn i borgen. Jeg skal snakke med ham igjen.»

Snart ble middagen servert, og hallen fyltes opp av sultne trysfeldere. Briskir ble sittende hele måltidet og snakke med Drekjild, jenta Dimyne og Askil hadde reddet fra Forbundet i Menen. Hun var en av de ivrigste trysfelderne Briskir hadde blitt kjent med. Kanskje fordi hun hadde et ekstra nært forhold til fandene, en av de mange rasene Forbundet hadde som mål å utrydde. Selv om hun var opptatt av å berge alle rasene på Tiladnen, var det særlig Forbundets holdning til fandene som hisset henne opp.

«For noen år siden forsøkte Forbundet til og med å ta fra dem Åshíld,» sa hun sint. «Fandenes egen øy, som de fikk av thifel Ugralle på 6300-tallet. Det var en Forbundskar som påsto de hadde stjålet hele øya fra menneskene.»

«Hvorfor forsøkte de å overta Åshíld?» spurte Dimyne. «En skulle tro de ville foretrukket å bare samle alle fandene der i stedet? Fjerne dem fra resten av Tiladnen?»

«Det er ikke ofte fandene samarbeider,» svarte Drekjild, «men de gangene de gjør det, har ikke menneskene en sjanse. En samlet fandeflokk på Åshíld er farligere enn to–tre fander på landeveiene rundt om på Tiladnen. Det så vi tydelig den dagen de forsøkte å innta Skuldaheim, hovedstaden,» fortsatte hun. «Etter et kort slag måtte menneskene krype tilbake til der de kom fra.»

«Hvordan vet du det?» spurte Briskir.

«Hun var der,» sa Askil og smilte bredt. «Sloss på fandenes side.»

Den samme kvelden satt Briskir i biblioteket og studerte et detaljert kart over Ysar. I motsetning til Trigg var han genuint interessert i å lære seg om geografien på Tiladnen, og hvis de om få dager skulle legge i vei over Ysar mot Villberg og Forbundsborgen, ville han vite hva slags landskap de skulle bevege seg gjennom.

Blikket falt på Villberg. Etter kartet å dømme var fjellet høyt, og bratt hele veien rundt. Isolert ute på neset lå Forbundsborgen, og rett nedenfor borgen, ut mot havet, lå en liten strand.

Briskir tittet opp fra kartet og inn i flammen på stearinlyset som brant på bordet foran ham. Hele borgen sov nå, det var ingen tråkking i gangene, ingen dører som smalt. Han elsket denne tida på døgnet, og nøt stillheten og freden med seg selv og tankene sine.

Plutselig følte han alt annet enn ro i sinnet. Det var noe som brått kriblet i brystet, en følelse av at det var noe han burde gjøre. Noe han måtte gjøre. Briskir hadde levd med evnene såpass lenge nå at han straks forsto.

Han måtte sove. Det var det kroppen hans forsøkte å fortelle ham. Ikke fordi han trengte søvn, men fordi det var noe han måtte se. Noe han måtte drømme.

Briskir rullet sammen kartet, flyttet stearinlyset og la hodet ned i armene på bordet. Han lukket øynene.

Briskir våknet brått. Han var svett i håndflatene.

Han satte seg opp og stirret inn i stearinlyset igjen. Det var brent nesten helt ned.

Så kom han på hva han nettopp hadde sett, og ble lys våken. Han gikk igjennom alt i hodet, men det var så uklart, så diffust … Han hadde forsøkt å fokusere, forsøkt å renske synet, men det var så vanskelig.

Likevel var én ting helt klar: Han visste hvilken dag det hadde vært. Han bare visste det.

De hadde dårlig tid.