Blaine Harden

Flukten fra Leir 14

Oversatt av Poul Henrik Poulsson

Blaine Harden

Flukten fra Leir 14

Oversatt av Poul Henrik Poulsson

Tilegnet nordkoreanerne som fortsatt lever i leirene

«Det finnes ingen problemer med menneskerettighetene i dette landet, siden alle lever et verdig og lykkelig liv.»

[Nord-]Koreas sentrale nyhetsbyrå, 6. mars 2009

FORORD

Et lærerikt øyeblikk

Hans første minne er en henrettelse.

Han fulgte sin mor til en hveteåker i nærheten av Taedongelva, der voktere hadde drevet sammen flere tusen fanger. Den lille gutten syntes det var spennende med alle menneskene, og krøp frem mellom de voksnes ben til første rad. Der kunne han se at vokterne bandt en mann til en trepåle.

Shin In Geun var fire år gammel, og altfor ung til å forstå talen som ble fremført før drapet. Men i de mange titall henrettelsene han skulle overvære i årene som kom, lyttet han til sjefvokteren, som fortalte menneskemengden at fangen som skulle dø var blitt tilbudt «benådning» gjennom hardt arbeid, men hadde avvist de nordkoreanske myndighetenes sjenerøse tilbud. For å hindre fangen i å fordømme staten som straks skulle ta livet av ham, stappet vokterne småstein inn i munnen hans før han fikk en hette trukket over hodet.

Under denne første henrettelsen så Shin hvordan tre voktere la an geværene sine. Hver vokter skjøt tre ganger. Drønnet fra riflene skremte gutten, og han falt bakover. Men han kom seg på bena tidsnok til å se vokterne løsne repene om den livløse og blodige kroppen. Så ble den henrettede pakket inn i et teppe og lempet opp på en kjerre.

I Leir 14 for Nord-Koreas politiske fiender hadde fangene forbud mot å samles flere enn to av gangen. Unntaket var henrettelsene. Alle måtte være vitne til dem. Arbeidsleiren brukte drap i full offentlighet og frykten det skapte som et lærestykke for fangene.

Shins voktere i leiren var både lærere og oppdragere. De lærte ham at fanger som brøt leirens regler, fortjente å dø. På en bakketopp i nærheten av skolen sto det en plakat med påskriften: ALT FØLGER REGLER OG BESTEMMELSER. Gutten pugget leirens ti regler, de «ti bud», som han senere kalte dem, og som han den dag i dag kan på rams. Det første budet var: «Enhver som blir tatt under flukt, vil straks bli skutt.»

Ti år etter denne første henrettelsen ble Shin ført tilbake til den samme åkeren. Også denne gang hadde vokterne trommet sammen en stor skare av tilskuere. Og igjen var en trepåle blitt dunket ned i jorden. I tillegg hadde man reist en provisorisk galge.

Denne gangen ankom Shin til stedet i en bil som ble kjørt av en vokter. Shin var påsatt håndjern og bind foran øynene. Faren hans, som også hadde håndjern og bind, satt ved siden av sønnen sin i bilen.

De var satt fri etter å ha tilbrakt åtte måneder i et underjordisk fengsel inne i Leir 14. Betingelsen var at de hadde underskrevet et dokument der de lovet at de aldri skulle prate om det som hadde skjedd med dem under jorden.

I dette «fengselet i fengselet» prøvde vokterne å torturere Shin og faren hans til å tilstå. Vaktene ville fremtvinge opplysninger om det mislykte rømningsforsøket til Shins mor og eneste bror. Vokterne kledde Shin naken, festet rep rundt anklene og håndleddene hans og hengte ham opp i en krok i taket. Så senket de ham over et bål. Han besvimte da kjøttet på kroppen begynte å brenne.

Han tilsto likevel ingenting – han hadde jo ikke noe å tilstå. Han hadde ikke konspirert med moren og broren om noen flukt. Han trodde det vokterne hadde innprentet ham siden han ble født i leiren, at han aldri kunne flykte og at han måtte angi alle som snakket om å prøve noe slikt. Ikke engang i sin villeste fantasi hadde Shin drømt om livet der ute.

Vokterne fortalte ham aldri det enhver nordkoreansk skolegutt måtte lære seg: At amerikanerne var «djevler» som planla å invadere og ydmyke fedrelandet. Sør-Korea var en «kjøter» som logret for sin amerikanske herre. Nord-Korea var derimot et strålende land med modige og kløktige ledere som vakte misunnelse over hele verden. Han kjente faktisk ikke til at land som Sør-Korea, Kina og USA eksisterte.

I motsetning til sine landsmenn vokste han ikke opp med de allestedsnærværende fotografiene av «Den elskede leder,» som Kim Jong Il ble kalt. Han hadde heller aldri sett fotografier eller statuer av Kims far – «Den store leder» Kim Il Sung, som grunnla Nord-Korea og fremdeles er landets «Evige president», til tross for at han døde i 1994.

Shin var ikke betydelig nok til å bli utsatt for hjernevask. Men han ble opplært til å angi familien og klassekameratene. Han fikk ekstra mat som belønning for å tyste, og fikk være med vokterne når de banket opp barna han hadde angitt. Som hevn ble han baktalt av klassekameratene, som også ga ham juling tilbake.

Da en av vokterne tok av ham bindet han hadde for øynene, kunne Shin se menneskemengden, trepålen og galgen. Han trodde han skulle henrettes.

Men ingen dyttet småstein i munnen på ham. Håndjernene ble fjernet før en vokter førte ham til den fremste rekken av tilskuere. Shin og faren hans skulle bare se på.

Vokterne slepte en middelaldrende kvinne mot galgen, og bandt en ung mann til trepålen. Det var Shins mor og storebror.

En av vaktene knyttet en renneløkke rundt morens hals. Hun prøvde å fange blikket hans, men han slo øynene ned. Etter at moren hadde sluttet å sprelle i enden av repet, ble Shins bror skutt av tre voktere. De avfyrte tre skudd hver.

Mens han så hvordan de døde, følte Shin lettelse over at det ikke var ham selv. Han var sint på moren og broren fordi de hadde planlagt å flykte. Enda han nektet å innrømme det til noe menneske de neste 15 årene, visste han med seg selv at henrettelsen av dem var hans egen skyld.

INNLEDNING

Hørte aldri
ordet «kjærlighet»

Ni år etter at moren ble hengt, ålte Shin seg under leirens elektriske gjerde og løp gjennom snøen. Det var 2. januar 2005. Før den tid hadde ingen som var født i et nordkoreansk fengsel for politiske fanger klart å flykte. Etter det vi vet, er Shin fortsatt den eneste som har klart det.

Han var 23 år gammel, og kjente ingen på utsiden av gjerdet.

Det tok ham en måned å ta seg inn i Kina, og to år før han kunne oppholde seg i Sør-Korea. Fire år senere bodde han i det sørlige California, der han var overordnet representant for den amerikanske menneskerettighetsgruppen Liberty in North Korea (LiNK).

I California syklet han til jobben, heiet på baseballaget Cleveland Indians (på grunn av lagets sørkoreanske slugger, Shin-Soo Choo) og spiste to-tre ganger i uken på In-N-Out Burger, som han mente hadde verdens beste hamburgere.

Nå het han Shin Dong-hyuk (nordkoreanske navn skrives uten bindestrek, i motsetning til sørkoreanske navn). Han skiftet navn da han kom til Sør-Korea i et forsøk på å etablere seg som et fritt menneske. Han er kjekk, har kvikke øyne og et vaktsomt blikk. En tannlege i Los Angeles reparerte tennene hans, som han aldri fikk pusse i leiren. I dag er den fysiske helsen hans glimrende, selv om kroppen er et veikart over lidelsene ved å vokse opp i en arbeidsleir som den nordkoreanske regjeringen fremdeles benekter eksistensen av.

Veksten hans ble satt tilbake av feilernæringen i leiren. Han er kortvokst og slank – 167 cm høy og 54,5 kilo. Armene er krumbøyde etter alt barnearbeidet. Korsryggen og rumpeballene har arr etter torturistenes flammer. Huden over kjønnsorganene hans har et stikkmerke fra kroken som ble brukt til å heise ham opp over bålet. Anklene har arr etter fotjernene han ble hengt opp i – med hodet ned – på isolasjonscellen. Høyre langfinger er avkappet ved den første knoken – vokterens straff fordi gutten mistet en symaskin i gulvet i leirens klesfabrikk. Begge skinneben, fra kneet til ankelen, er vansiret og arret etter brannsår fra det elektriske piggtrådgjerdet som ikke maktet å holde ham innesperret lenger i Leir 14.

Shin er jevnaldrende med Kim Jong Un, den fete tredje sønnen til Kim Jong Il, som overtok makten etter farens død i 2011. Som jevngamle personifiserer de motpolene av privilegier og nød i Nord-Korea. På papiret er landet et klasseløst samfunn, men i virkeligheten styres alt av innbyggernes oppvekst og blodsbånd.

Kim Jong Un ble født som kommunistprins og oppdratt bak slottsmurer. Han fikk sin utdannelse under falskt navn i Sveits, og vendte tilbake til Nord-Korea for å studere ved et eliteuniversitet som var oppkalt etter bestefaren hans. På grunn av denne familiebakgrunnen er han høyt hevet over loven. For ham er alt mulig. I 2010 ble han utnevnt til firestjerners general i den koreanske Folkehæren, til tross for at han manglet enhver militær felterfaring. Året etter – etter at faren døde av hjerteattakk – beskrev de statlige nyhetsmediene i Nord-Korea ham som «en ny leder, sendt til oss fra himmelen». Det kan imidlertid godt tenkes at han likevel vil bli nødt til å dele sitt jordiske diktatur med slektninger og militære ledere.

Shin ble født som slave og oppdratt bak et elektrisk piggtrådgjerde. Utdannelsen hans besto av primitiv lese- og regneundervisning i leirens skole. Siden blodet hans var besudlet med de påståtte forbrytelsene farens brødre skulle ha begått, var han senket under loven. Ingenting var mulig for ham. Staten hadde gitt ham en karriere som besto av tvangsarbeid og en tidlig død på grunn av kronisk sult – alt sammen uten at det ble reist noen tiltale, rettssak eller anke. Det hele skjedde i dypeste hemmelighet.

Alle historiene om mennesker som har overlevd konsentrasjonsleirer, har en fellesnevner: Sikkerhetspolitiet bortfører sine ledende motstandere fra sin kjære familie og hjemmets gleder. For å overleve må han gi avkall på alle moralske prinsipper, undertrykke alle følelser for andre og avstå fra å være et sivilisert menneske.

I den mest berømte av disse skildringene – Natten av Elie Wiesel – forklarer den 13 år gamle fortelleren hvilke lidelser han led da han måtte oppgi sitt normale liv og ble transportert sammen med familien i overfylte togvogner til nazistenes dødsleirer. Hver dag leste Wiesel i Talmud. Faren hans eide en butikk og var innflytelsesrik i den rumenske landsbyen de bodde i. Bestefaren hans deltok i feiringen av alle de jødiske høytidene. Men da hele guttens familie ble utryddet i leirene, ble Wiesel etterlatt «alene, fryktelig alene, i verden, uten Gud og mennesker. Uten kjærlighet eller nåde».

Shins overlevelseshistorie er annerledes.

Moren prylte ham, siden hun betraktet gutten som en konkurrent i matfatet. Shin ble oversett av faren, som fikk lov av vokterne til å ligge med guttens mor fem netter i året. Broren var en fremmed. Barna i leiren var ikke til å stole på, og dessuten voldelige. Før han lærte noe annet, lærte Shin seg å overleve ved å sladre på alle sammen.

Kjærlighet og nåde var ord som ikke hadde noen mening. Gud verken forsvant eller døde. Shin hadde aldri hørt om ham.

I forordet til Natten skrev Wiesel at en ungdoms kunnskap om død og ondskap «bør begrenses til det man kan oppdage i litteraturen».

I Leir 14 visste ikke Shin at det fantes noe som het litteratur. Der så han bare én bok – en koreansk grammatikk. Leirens lærer gikk i vokteruniform, hadde en revolver i beltet og slo en av Shins klassekamerater på barneskolen i hjel med pekestokken.

I motsetning til dem som overlevde de tyske konsentrasjonsleirene, ble ikke Shin revet bort fra et sivilisert liv og tvunget til å stige ned i helvetet. Han var født og oppvokst i Leir 14. Han godtok verdiene som rådde i leiren, og kalte den sitt hjem.

Nord-Koreas arbeidsleirer har nå eksistert dobbelt så lenge som Sovjetunionens Gulag og tolv ganger lenger enn nazistenes konsentrasjonsleirer. Det hersker ingen uenighet om hvor disse leirene befinner seg. Satellittbilder med høy oppløsning, som alle og enhver har tilgang til på Google Earth på internett, viser de enorme inngjerdede kompleksene som brer seg over det nordkoreanske fjellandskapet.

Den sørkoreanske regjeringen anslår at det finnes rundt 54 000 fanger i disse leirene, mens det amerikanske utenriksdepartementet og en rekke menneskerettighetsgrupper mener tallet er så høyt som 200 000. I et tiår har Amnesty International gransket satellittbildene. I 2011 merket Amnesty seg nye anlegg inne i leirene. Amnesty ble urolig for at det foregikk en økning i antall fanger – muligens for å kvele enhver uro da makten ble overført fra Kim Jong Il til den unge og uerfarne sønnen hans.¹

Ifølge den sørkoreanske etterretningstjenesten og menneskerettighetsgruppene eksisterer det seks leirer i Nord-Korea. Den største er 50 kilometer lang og 40 kilometer bred – et område på størrelse med Los Angeles. De fleste leirene er omgitt av elektriske piggtrådgjerder – avbrutt av vakttårn og patruljerende bevæpnede vakter. To av leirene – nummer 15 og 18 – har omskoleringssoner, der de heldige blant fangene får oppbyggelig opplæring i Kim Jong Ils og Kim Il Sungs tanker. Hvis fangene klarer å pugge nok utenat og i tillegg overbeviser sine voktere om at de er lojale, kan de bli løslatt. Like fullt vil de bli overvåket resten av livet av den statlige sikkerhetstjenesten.

De resterende leirene er såkalte «områder med total kontroll». Der blir fangene oppfattet som «uforbederlige»² og arbeider seg til døde.

Leir 14 er et distrikt med total kontroll. Leiren er kjent for å være den verste på grunn av de særskilt brutale arbeidsforholdene, vokternes nidkjærhet og statens uforsonlige oppfatning av hvilke forbrytelser fangene har gjort seg skyld i. Mange av fangene er tjenestemenn som er utrensket fra Partiet, regjeringen og de militære styrkene. I tillegg kommer familiene deres. Leir 14 ble opprettet i 1959 i det sentrale Nord-Korea – Kaechon sør i Pyongan-provinsen. I dag er det anslagsvis 15 000 fanger der. Leiren er om lag 48 kilometer lang og 24 kilometer bred. Leir 14 har gårdsbruk, gruver og fabrikker. Disse anleggene ligger spredd utover de bratte fjelldalene.

Selv om Shin er den første fangen som ble født i en arbeidsleir og klarte å flykte for å fortelle sin historie, finnes det minst 26 andre øyevitner fra leirene som nå befinner seg i den frie verden.³ Blant dem er det minst 15 nordkoreanere som satt innesperret i Leir 15s omskoleringsdistrikt, men som ble løslatt og senere havnet i Sør-Korea. Voktere fra andre leirer har også klart å ta seg til Sør-Korea. Tidligere oberstløytnant Kim Yong, som hadde en privilegert bakgrunn fra Pyongyang, tilbrakte seks år i to leirer før han klarte å flykte på et kulltog.

Den koreanske juristforeningen i Seoul gir i sine rapporter et detaljert bilde av dagliglivet i leirene. Flere fanger blir henrettet hvert år. Andre blir slått til døde eller drept i all hemmelighet av vokterne, som har ubegrenset frihet til å mishandle og voldta fangene. De fleste fangene passer avlinger, driver ut kull, syr militæruniformer eller lager sement, samtidig som de må klare seg på et sultekosthold som består av mais, kål og salt. De mister tenner, gommene blir svarte, benbygningen svekkes, og når de kommer i 40-årsalderen, blir de krumbøyde fra livet og opp. De får klær én eller to ganger i året. Ellers må de klare seg med skitne filler. De får verken såpe, strømper, hansker, undertøy eller toalettpapir. Arbeidsdager på 12–15 timer er obligatoriske, helt frem til fangene dør, vanligvis av sykdommer knyttet til underernæring, før de blir 50 år.⁴ Selv om det er umulig å fremskaffe nøyaktige tall, mener vestlige regjeringer og menneskerettighetsgrupper at flere hundre tusen mennesker har forsvunnet i disse leirene.

De fleste nordkoreanske fangene blir sendt til fangeleirene uten noen form for rettssak. Mange dør uten å få vite hva de er tiltalt for. De blir arrestert hjemme, vanligvis om natten, av den nasjonale etterretningstjenesten Bowibu. Skyld gjennom bekjentskap er fastlagt som lov i Nord-Korea. Lovovertredere blir ofte fengslet sammen med foreldrene og barna sine. Kim Il Sung fastslo dette i sin lov av 1972: «Klassefiender, hvem de enn er, må få sin arv eliminert gjennom tre generasjoner.»

Mitt første møte med Shin skjedde under en lunsj vinteren 2008. Vi møttes i en koreansk restaurant i sentrum av Seoul. Shin var pratsom og sulten, og la i seg flere porsjoner av ris og storfekjøtt. Mens han spiste, fortalte han oversetteren og meg hvordan det var å ha vært vitne til at moren hans ble hengt. Han ga henne skylden for torturen han ble utsatt for i leiren, og sa rett ut at han fremdeles var rasende på henne. Han sa at han ikke hadde vært noen «god sønn», men nektet å forklare hvorfor.

I løpet av årene i leiren sa Shin at han aldri hadde hørt ordet «kjærlighet», iallfall ikke fra moren sin, som han avskydde helt inn i døden. Han hadde hørt om ideen tilgivelse i en sørkoreansk kirke, men tanken forvirret ham. Å be om tilgivelse i Leir 14, sa han, var «å trygle om ikke å bli straffet».

Han skrev sine erindringer om leiren, men memoarboken vakte ingen særlig oppmerksomhet i Sør-Korea. Han var arbeidsløs, blakk og skyldte husleie. Han visste ikke hva han nå skulle gjøre. Reglene i Leir 14 hadde – under trussel om straff – avskåret ham fra å ha intim kontakt med kvinner. Han ønsket å finne seg en kjæreste, men sa at han ikke visste hvor han kunne finne seg en.

Etter lunsjen tok han meg med til den lille og trøstesløse leiligheten i Seoul som han ikke hadde råd til å betale for. Han unnlot å se meg i øynene, men viste meg den avkuttede fingeren og arrene på ryggen. Han gikk med på at jeg fotograferte ham. Til tross for alle lidelsene han hadde vært utsatt for, hadde han et ansikt som et barn. Han var 26 år gammel, og hadde vært ute av Leir 14 i tre år.

Jeg var 56 år gammel da vi spiste denne minneverdige lunsjen. Som Washington Posts korrespondent i Nordøst-Asia hadde jeg lett i over et år etter en historie som kunne forklare hvordan Nord-Korea undertrykte sitt folk for ikke å gå i oppløsning.

Politiske sammenbrudd var min spesialitet. For Washington Post og New York Times hadde jeg i nesten tre tiår dekket nasjoner som brøt sammen i Afrika, kommunismens fall i Øst-Europa, Jugoslavias sammenbrudd og den langsomme forråtnelsesprosessen under generalenes styre i Myanmar. Sett utenfra virket Nord-Korea modent – ja, overmodent – til å bryte sammen slik jeg hadde sett det andre steder. I en del av verden der nesten alle andre ble rike, ble nordkoreanerne stadig mer isolerte, fattige og sultne.

Like fullt klarte familiedynastiet Kim å holde lokket på. Den totalitære undertrykkelsen opprettholdt en forkrøplet stat.

Problemet mitt var å påvise hvordan regjeringen klarte dette ved å hindre innsyn. Andre steder i verden klarte ikke de undertrykkende statsmaktene alltid å stenge grensene. Jeg fikk mulighet til å arbeide i full åpenhet i Mengistus Etiopia, Mobutus Kongo og Milosevics Serbia. Jeg slapp inn som turist for å skrive om Myanmar.

Nord-Korea var mer forsiktig. Utenlandske reportere, særlig amerikanere, ble sjelden sluppet inn. Jeg besøkte Nord-Korea bare én gang, og da fikk jeg bare se det oppasserne mine ville vise meg. Det lærte jeg lite av. Hvis journalister tok seg inn i landet på ulovlig vis, risikerte de måneder eller år i fengsel som spioner. For å bli løslatt trengte de av og til hjelp av en tidligere amerikansk president.⁵

Disse restriksjonene førte til at rapporteringen om Nord-Korea kom utenfra og var svært overfladisk. Artikler skrevet i Seoul eller Beijing startet vanligvis med en historie om Pyongyangs siste provokasjon, for eksempel senkingen av et skip eller drapet på en turist. Deretter kom alle journalistikkens forslitte fraser: Amerikanske og sørkoreanske tjenestemenn ga uttrykk for sin avsky, mens kinesiske talsmenn ba om tilbakeholdenhet. Tenketankenes eksperter diskuterte hvordan dette var å forstå. Jeg skrev selv mer enn min andel av denne typen artikler.

Shin knuste alle disse konvensjonene. Livet hans ble en døråpner som lot alle på utsiden se hvordan Kim-familien opprettholdt sin makt ved hjelp av barneslaver og drap. Noen dager etter møtet vårt kom Shins tiltalende bilde og frastøtende historie på førstesiden av Washington Post.

«Jøss!» skrev Donald G. Graham, styreformannen i Washington Post Company, i en ett-ords e-post til meg morgenen etter at artikkelen hadde stått på trykk. En tysk dokumentarfilm-regissør, som tilfeldigvis besøkte Washingtons Holocaust Memorial Museum samme dag som artikkelen ble publisert, bestemte seg for å lage en dokumentarfilm om Shins liv. På lederplass skrev Washington Post at brutaliteten Shin hadde gjennomlevd var hårreisende, like hårreisende som verdens likegyldighet overfor eksistensen av Nord-Koreas arbeidsleirer.

«High school-studentene i Amerika diskuterer hvorfor president Franklin D. Roosevelt ikke bombet jernbanelinjene til Hitlers leirer,» skrev avisen. «Om en generasjon vil barna deres spørre hvordan Vesten kunne stirre på langt tydeligere satellittbilder av Kim Jong Ils leirer – uten å løfte en finger.»

Shins historie gikk inn på den jevne leser. Folk skrev brev og sendte e-poster med tilbud om penger, husvære og bønner.

Et ektepar i Columbus, Ohio, leste artikkelen, fant frem til Shin og betalte for reisen hans til USA. Lowell og Linda Dye fortalte Shin at de ønsket å være de foreldrene han aldri hadde.

En ung koreansk-amerikansk kvinne i Seattle, Harim Lee, leste historien og ba til gud om at hun måtte få møte Shin. Senere fant hun ham i Sør-California, og de to ble forelsket.

Artikkelen min hadde bare krafset litt i overflaten av Shins liv. Det slo meg at en fyldigere beretning kunne avsløre det hemmelige maskineriet som ligger bak det totalitære regimet i Nord-Korea. En slik skildring ville også vise – gjennom detaljene i Shins utrolige flukt – hvordan noe av dette undertrykkende maskineriet bryter sammen, slik at en ung flyktning klarer å ta seg tvers igjennom politistaten og ubemerket krysse grensen til Kina. Like viktig var det at ingen som leste en bok om en gutt i Nord-Korea som ble oppdratt til å arbeide seg til døde, kunne benekte leirenes eksistens.

Jeg spurte Shin om han var interessert. Det tok ham ni måneder å bestemme seg. I løpet av denne tiden ble han sterkt oppfordret av menneskerettighetsaktivister i Sør-Korea, Japan og USA til å samarbeide. De sa til ham at en bok på engelsk ville vekke verdens oppmerksomhet, øke det internasjonale presset mot Nord-Korea og kanskje gi ham hardt tiltrengte inntekter. Da Shin takket ja, stilte han opp til syv intervjurunder, først i Seoul, deretter i Torrance i California, og endelig i Seattle i delstaten Washington. Shin gikk med på en fifty-fifty deling av inntektene fra boken. Avtalen vår ga imidlertid meg full kontroll over innholdet.

Shin hadde begynt å skrive dagbok i begynnelsen av 2006, om lag et år etter flukten fra Nord-Korea. Da han ble innlagt på sykehus i Seoul for depresjoner, fortsatte han skrivearbeidet. Dagboken ble grunnlaget for hans koreansk-språklige memoarbok – Flukten til utenverdenen – som ble utgitt i Seoul i 2007 av databasesenteret for nordkoreanske menneskerettigheter.

Biografien hans var utgangspunktet for samtalene vi hadde. Den var også kilde til mange at de direkte sitatene jeg i denne boken tillegger Shin, familien hans, vennene og fangevokterne mens han var i Nord-Korea og Kina. Hver eneste tanke og handling som tilskrives Shin på disse boksidene, bygger på flerfoldige intervjuer med ham. I disse samtalene utdypet han og korrigerte mange avgjørende hendelser som er omtalt i de koreanske memoarene.

Selv om han samarbeidet, virket Shin redd for å prate med meg. Ofte følte jeg meg som en tannlege som borer uten stans og uten bedøvelse. Boringen pågikk uavbrutt i over to år. Noen av møtene følte han som en renselse; mange andre gjorde ham deprimert.

Han slet med å klare å stole på meg. Han innrømmer at han fortsatt sliter med å stole på folk. Det er en uatskillelig del av oppveksten hans. Vokterne lærte ham å svikte både familie og venner, og han går automatisk ut fra at alle han møter i sin tur vil svikte ham.

Mens jeg skrev denne boken har jeg også tidvis slitt med å stole på ham. Han førte meg på villspor i vårt første intervju om hvilken rolle han spilte når det gjaldt morens død, og det fortsatte han med i over et titall intervjuer. Når han forandret på historien sin, ble jeg bekymret for hvor mye annet han kunne ha diktet i hop.

Det er umulig å sjekke fakta i Nord-Korea. Ingen utlending har besøkt landets leirer for politiske fanger. Historier om hva som foregår i leirene lar seg ikke verifisere på uavhengig vis. Selv om satellittbildene har gitt et stort bidrag til omverdenens forståelse av leirene, er avhoppere fortsatt en primærkilde for all informasjon. Deres motiver og troverdighet kan alltid trekkes i tvil. I Sør-Korea og andre steder fører avhopperne ofte en desperat kamp for å tjene til livets opphold. De er villige til å bekrefte alle fordommer som menneskerettighetsaktivister, antikommunistiske misjonærer og høyreorienterte ideologer måtte ha. Enkelte overlevende fra leirene nekter å snakke, med mindre de får forskuddsbetaling. Andre gjentar saftige anekdoter de har hørt, men ikke har vært vitne til selv.

Shin var på vakt mot meg, men svarte likevel på alle spørsmålene om sin egen fortid som jeg kunne komme på. Livet hans kan virke utrolig, men det sammenfaller med erfaringene til andre leirfanger og med ting tidligere fangevoktere har fortalt.

«Alt Shin har sagt stemmer overens med det jeg har hørt om leirene,» uttalte David Hawk, som er spesialist på menneskerettigheter og har intervjuet både Shin og rundt 25 andre eks-fanger i rapporten «The Hidden Gulag: Exposing North Korea’s Prison Camps» (Det skjulte Gulag: En avsløring av Nord-Koreas fangeleirer). Denne rapporten viser hvordan de overlevendes fortellinger sammenfaller med satellittbilder av leirområdene. Den ble første gang publisert i 2003 av U.S. Committee for Human Rights in North Korea (Den amerikanske komiteen for menneskerettigheter i Nord-Korea), og er siden blitt oppdatert med nye vitnesbyrd og nye høyoppløselige satellittbilder som etter hvert ble tilgjengelige. Hawk fortalte meg at siden Shin var født og oppvokst i en leir, vet han ting som andre overlevende ikke har kjennskap til. Shins historie er også blitt etterprøvd av forfatterne bak Den koreanske juristforeningens rapport «White Paper on Human Rights in North Korea 2008». (Hvitbok om menneskerettighetene i Nord-Korea 2008). Forfatterne gjennomførte omfattende intervjuer med Shin, i tillegg til samtaler med andre som hadde overlevd leirene og var villige til å snakke. Hawk skriver at det eneste Nord-Korea kan gjøre for å «tilbakevise, motsi eller bestride gyldigheten» av vitnesbyrdene fra Shin og andre overlevende fra leirene, er å la internasjonale eksperter besøke dem. Hvis ikke, blir fangenes skildringer stående, etter Hawks mening.

Skulle Nord-Korea bryte sammen, har Shin trolig rett i sin forutsigelse om at landets ledere av frykt for krigsforbrytersaker vil jevne leirene med jorden før noen observatør får besøke dem. Som Kim Jong Il har sagt: «Vi må innhylle omgivelsene våre i en tett tåke for å hindre fiendene i å lære noe om oss.»⁶

For å sette sammen et bilde av det jeg ikke selv kunne se, brukte jeg nesten tre år på å rapportere om Nord-Koreas forsvar, ledere, økonomi, matmangel og overgrep mot menneskerettighetene. Jeg intervjuet en mengde nordkoreanske avhoppere, blant dem tre tidligere fanger fra Leir 15 og en tidligere fangevokter og sjåfør som hadde arbeidet i fire av leirene. Jeg snakket med sørkoreanske akademikere og teknokrater som reiser regelmessig til Nord-Korea, og jeg gjennomgikk den voksende litteraturen om og memoarene fra leirene. I USA gjennomførte jeg omfattende intervjuer med amerikanere av koreansk herkomst, som i dag er Shins nærmeste venner.

I vurderingen av Shins historie bør vi huske at mange andre leirfanger har utholdt lignende lidelser, ifølge An Myeong Chul, den tidligere vokteren og sjåføren. «Shin levde et forholdsvis komfortabelt liv, sammenlignet med de andre barna i leirene,» sa An.

Ved å sprenge atombomber, angripe Sør-Korea og dyrke sitt ry for å være stridslysten ut fra den minste provokasjon, har den nordkoreanske regjeringen pisket opp en nesten permanent sikkerhetsmessig unntakstilstand på Den koreanske halvøy.

Når Nord-Korea finner det for godt å engasjere seg i internasjonalt diplomati, har landet alltid klart å fjerne alt snakk om menneskerettigheter fra forhandlingsbordet. Kriseløsninger, vanligvis knyttet til kjernefysiske våpen og raketter, har dominert USAs håndtering av Nord-Korea.

Arbeidsleirene har kommet i annen rekke.

«Å snakke med dem om leirene, har vist seg umulig,» sier David Straub, som arbeidet i det amerikanske utenriksdepartementet under både Clinton og Bush. Denne tjenestemannen, som hadde hovedansvaret for politikken overfor Nord-Korea, fortalte meg: «De blir helt på styr når du nevner slikt.»

Leirene har knapt vært et nålestikk mot verdens kollektive samvittighet. I USA er det stor uvitenhet om leirenes eksistens, også i avisenes dekning. I flere år har en håndfull nordkoreanske avhoppere og overlevende holdt en årlig samling i Washington hver vår. De marsjerer til The Mall og holder appeller der. Washingtons pressekorps har aldri brydd seg om disse markeringene. Noe av grunnen var språket, siden de fleste avhopperne bare snakker koreansk. Like viktig – i en mediekultur som lever av kjendiser – var det at ingen filmstjerne, ikke noe popidol eller noen nobelprisvinner som sto frem og krevde at utenverdenen måtte engasjere seg følelsesmessig i en fjerntliggende sak som ikke engang hadde noen god video.

«Tibetanerne har Dalai Lama og Richard Gere, burmeserne har Aung San Suu Kyi og folket i Darfur har Mia Farrow og George Clooney,» sa Suzanne Scholte til meg. I lang tid har hun som aktivist hentet overlevende fra leirene til Washington. «Nord-Korea har ingen sånne,» la hun til.

Shin fortalte meg at han ikke er verdig til å tale på vegne av de titusener som fortsatt lever i leirene. Han skammer seg over det han gjorde for å overleve og flykte. Han har motsatt seg å lære engelsk, delvis fordi han ikke ønsker å fortelle sin historie om og om igjen på et språk som kunne få ham til å virke betydningsfull. Men han har et desperat ønske om at verden må forstå det Nord-Korea så iherdig har klart å skjule. Han bærer på en tung bør. Ingen andre som er født og oppvokst i leirene har rømt og fått anledning til å forklare hva som foregikk der inne – og som fremdeles foregår.