Ingunn Aamodt

Beistet

Ingunn Aamodt

Beistet

DEL 1

1

Rådhusplassen koker idet EK entrer scenen som neste artist, et voldsomt sug melder seg i Monas mage. Regnet som har silt ned i hodet på henne de to siste timene, tenker hun ikke lenger på. Det å fryse her i flere timer har vært verdt det. Charlotte hadde heldigvis gitt etter for hennes iherdige mas om å møte opp tidlig for å sikre seg denne plassen ved scenen. Dette ville hun ikke ha gått glipp av for alt i verden. Det er bare noen få meter som skiller dem fra den vidunderlige rapperen.

«Er det noe liv her!?»

«Jaaaa!» Mona skriker så det gjør vondt i halsen, men det gjør heller ingenting.

«Jeg sa, er det noe liv her!?»

«JAAAAAAAAAAAAAAAAA!»

Se hit. Se på meg.

EK ser over hodene deres, han rekker begge armene i været og gliser. Tenk at han står levende foran henne. Musikken starter. Mona hører på den første, lille tonen hvilken låt det er og jubler i kor sammen med tusen andre. Hun kan alle sangene utenat. Hun rekker opp armene og synger med. Charlotte synger også. Hun rører i hvert fall på munnen. Lyden fra høyttalerne overdøver alt. Mona kan ikke engang høre sin egen stemme.

Han kommer rappende ut i regnet til dem. Han slentrer forbi dem oppe på scenen mens han kaster blikk til høyre og venstre. Peker på enkelte, vinker til noen. Han bøyer seg og berører hylende jenter. De griper etter ham. De fleste er mye yngre enn Charlotte og Mona.

EK går helt til enden av scenen som strekker seg ut blant publikum. Han står der i regnet og er snart like våt som alle andre.

Min helt.

TV-kameraene følger ham. Alt blir vist på storskjerm.

Han er fantastisk.

Stemmen hans runger utover Rådhusplassen, utover Oslo, over Aker Brygge og utover fjorden. Monas hjerte slår i takt med musikken. Han snur og kommer tilbake. Han er våt i ansiktet, men stråler like fullt. Mona strekker seg høyt opp på tærne og vinker.

Se meg! Ta på hånda mi. Pek på meg. Se meg.

Han kommer mot henne. Gjør han ikke det? Mona mister pusten, sangen setter seg fast i halsen. Har han ikke blikket festet på henne nå? Ser han ikke henne rett inn i øynene? Han kommer nærmere, kroppen beveger seg fra side til side, men blikket er stødig. Hun strekker hånda mot ham.

Ta på meg, og jeg skal være lykkelig for resten av livet.

Han bøyer seg mot henne. Han er så utrolig nær. Han har noe i hånda. Et lite stykke papir.

Dette skjer bare ikke. Jeg drømmer. Nå igjen.

Hånda hans sneier hennes så vidt – hun rekker å registrere at den er mye varmere enn hennes – han stikker lappen i feil hånd, Charlottes hånd. Mona snur seg forvirret mot Charlotte. Charlotte stirrer tilbake med digre brune øyne. De bøyer seg over lappen sammen. Mona legger hånda over for å beskytte den mot regnet.

Det er en billett til nachspielet.